КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 760/35526/25 Головуючий у І інстанції Букіна О.М.
Провадження №22-ц/824/9045/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

04 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Борисової О.В., Голуб С.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - адвоката Коцюби Владислава Олексійовича на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути солідарно  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 129 955,55 грн.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року позовну заяву комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано неподаною і повернуто позивачу.
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - Коцюба В.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що на виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2026 року про залишення позовної заяви без руху, позивач належно виконав вимоги ухвали суду у повному обсязі, останнім було подано позовну заяву у новій редакції в 3-х примірниках, в якій надано відповідне обґрунтування відсутності законодавчо встановленої необхідності залучення усіх зареєстрованих у якості відповідачів по справі та правового статусу спірної квартири, а також оформлено додатки до позовної заяви належним чином.
Крім того, представник КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - Коцюба В.О. зазначає, що законодавство надає позивачу право вимагати виконання обов`язку з оплати житлово-комунальних послуг не тільки від власника квартири, а й від осіб, які проживають та/або зареєстровані у житлі.
Таким чином, представник КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - Коцюба В.О. вважає, що суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та передчасно повернув позовну заяву.
В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», суд першої інстанції, виходив з того, що стороною позивача належним чином не усунуто недоліки зазначенні в ухвалі суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, зокрема не зазначено обґрунтувань позову, чи належить спірна квартира на праві власності саме вказаним відповідачам, як і не зазначено посилань на докази, що повнолітні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . ОСОБА_5 , які також зареєстровані у спірній квартирі не є споживачами, не проживають чи не є співвласниками спірної квартири та відповідно не користується спірними послугами, будучи зареєстрованими у ній. 
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Виходячи з приписів ст. ст. 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.
Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист, ставиться у залежність від положень процесуального закону, у цьому випадку норм ЦПК України.
Ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людини при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Європейський суд з прав людини наголошує, що п. 1 ст. 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином передбачено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто, право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.
Наведені норми свідчать про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 129 955,55 грн. 
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2026 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали.
В якості недоліків позовної заяви суд першої інстанції вказав, що позовна заява не відповідає вимогам ч. 3 ст. 175 ЦПК України, а саме: у позовній заяві позивач просить стягнути заборгованість з відповідачів посилаючись на те, що відповідачі є користувачем відповідних послуг. У той же час, з долучених у справі матеріалів вбачається, що за спірною адресою надання послуг зареєстровано шість осіб, при цьому зареєстрованими є також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Однак, позов пред`явлено лише до двох з зареєстрованих осіб, без відповідного обґрунтування та викладу обставин справи та без зазначення доказів в підтвердження обов`язку на відшкодування заборгованості по комунальним платежам, виходячи кількості двох відповідачів.
Крім того, позивачем не зазначено правового статусу спірної квартири, тобто право власності чи договір найму, чим це підтверджується. Солідарну відповідальність несуть користувачі житлових приміщень. Власники несуть відповідальність згідно своїх часток. У той же час, позивачем не обґрунтовано у позові правові підстави стягнення заборгованості з відповідачів у солідарному порядку.
На виконання ухвали суду позивачем 19 січня 2026 року подана заява, в якій позивач вказав, посилаючись на витяг з реєстру територіальної громади м. Києва, що відповідачі зареєстровані у зазначеному приміщенні та відповідно є його користувачами та споживачами послуг , які надає позивач.
Також, в заяві сторона позивача звертала увагу на вимоги ст. ст. 543 ЦК України, якою передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року позовну заяву, на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України, визнано неподаною та повернуто позивачу. Ухвала суду мотивована тим, що недоліки позовної заяви, які були встановлені ухвалою суду від 01 грудня 2026 року та стали підставою для залишення заяви без руху, позивачем виконано не в повному обсязі.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки позивачем на власний розсуд у позовній заяві визначено коло відповідачів, викладено зміст позовних вимог, обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначено докази, які на думку позивача підтверджують вказані обставини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (пункти 40-41) вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Позивач, сформулювавши позовні вимоги та визначивши на свій розсуд відповідачів за своїм позовом, має усвідомлювати, що саме він несе відповідні процесуальні ризики, які можуть настати у разі, якщо обраний ним спосіб захисту буде визнано неефективним, відповідачі - неналежними, а пред`явлений до них позов необґрунтованим.
До числа таких процесуальних ризиків належать, зокрема відмова у задоволенні позову пред`явленого до неналежних відповідачів та покладення на позивача судових витрат, понесених відповідачами у задоволенні позову до яких відмовлено.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Ч. 1 ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).
Згідно частини четвертої вищевказаної статті виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями ст. 544 ЦК України.
Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі власника, адже така особа на рівні з власником користується усіма житлово-комунальними послугами.
Таким, чином, апеляційний суд доходить висновку, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.
Крім того, судом першої інстанції не враховано норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя.
Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість звернутися до суду з відповідним позовом або заявою.
Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).
При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України.
Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - адвоката Коцюби Владислава Олексійовича задовольнити.
Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: О.В. Борисова 

С.А. Голуб