КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 359/385/26 Головуючий 1-ї інстанції: Кабанячий Ю.В.
Провадження № 33/824/2035/2026 Доповідач: Яковлева В.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Яковлева В.С., з секретарем судового засідання - Родіоновою К.Є., за участю: в режимі відеоконференції захисника - адвоката Онишко В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Онишко Вікторії Михайлівни на постанову Бориспільського районного суду Київської області від 24 лютого 2026 року щодо ОСОБА_1 ,
В С Т А Н О В И В
Цією постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 визнано винним у скоєні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з перерахуванням суми штрафу в дохід держави, з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 , в дохід держави судовий збір у розмірі 665,60 грн. на користь державного бюджету України .
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Бориспільського районного суду Київської області від 24.02.2026 року по справі №359/385/26 щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП та закрити адміністративне провадження у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Разом з тим, захисник подала про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якому зазначає, що оскаржувану постанову нею було отримано лише 10 березня 2026 року у приміщенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області.
При цьому 24 лютого 2026 року представник апелянта була присутня під час судового засідання, однак під час його проведення не було надано жодних відомостей про прийняте судове рішення щодо ОСОБА_1 . Фактично про наявність постанови та її зміст представнику апелянта стало відомо лише 10 березня 2026 року після отримання відповідного документа. До цього часу жодної інформації про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності представнику апелянта не надавалося, що, на думку захисника, унеможливлювало своєчасне реагування та належний захист прав апелянта.
Крім того, у клопотанні зазначено, що відповідно до відомостей, розміщених на офіційному вебсайті «Судова влада України», станом на 10 березня 2026 року інформація про винесення відповідної постанови у справі щодо ОСОБА_1 була відсутня.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що під час ухвалення постанови судом першої інстанції були проігноровані істотні невідповідності, які містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №56320 від 13 січня 2026 року, а також не надано належної оцінки доказам, що містяться у матеріалах справи, зокрема долученим до неї відеозаписам.
Зокрема, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом о 03 год. 55 хв. 00 сек. Водночас, відповідно до відеозапису, який міститься у матеріалах справи під назвою «130 ОСОБА_1», встановлено, що саме о 03 год. 55 хв. 00 сек. працівники поліції вже здійснюють поверхневу перевірку апелянта на стан сп`яніння.
На думку апелянта, за таких обставин працівники поліції фізично не могли у той самий момент зупинити транспортний засіб, встановити особу водія та розпочати проведення відповідних процесуальних дій. Зазначена невідповідність, на переконання захисника, свідчить про порушення хронологічної послідовності подій та ставить під обґрунтований сумнів достовірність зазначеного у протоколі часу нібито вчинення адміністративного правопорушення.
Крім того, у пункті 10 протоколу про адміністративне правопорушення зазначено, що подія фіксувалася за допомогою технічних засобів відеозапису №47260 та №475240. Водночас з матеріалів справи вбачається, що до них долучено відеозапис ще з однієї боді-камери - №766292, яка взагалі не зазначена у протоколі про адміністративне правопорушення як технічний засіб фіксації події.
У зв`язку з цим апелянт вважає, що вказаний відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки не дотримано вимог процесуального законодавства щодо встановлення джерела доказу, способу його отримання та зв`язку із подією адміністративного правопорушення.
Разом із тим, у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №565320 від 13 січня 2026 року, а саме у пункті п`ятому, зазначено, що особу встановлено за посвідченням водія НОМЕР_2 . Однак, як зазначає апелянт, згідно з протоколом посвідчення водія не вилучалося, що, на його думку, суперечить вимогам статті 265-1 КУпАП. З огляду на це захисник вважає, що протокол складений з грубими процесуальними порушеннями, що позбавляє його статусу належного та допустимого доказу вини.
Окремо апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, у зв`язку з чим огляд на стан сп`яніння мав проводитися посадовими особами Військової служби правопорядку.
Незважаючи на це, працівниками поліції було проведено поверхневий огляд та запропоновано пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння з порушенням спеціальної процедури, встановленої статтею 266-1 КУпАП, яка передбачає особливий порядок проведення огляду на стан сп`яніння щодо військовослужбовців. Зокрема, відповідно до частини третьої статті 266-1 КУпАП, військовослужбовець може бути підданий огляду виключно посадовою особою, уповноваженою начальником органу управління Військової служби правопорядку, із застосуванням спеціальних технічних засобів та тестів відповідно до порядку, встановленого частинами другою - сьомою статті 266-1 КУпАП.
На думку захисника, працівниками поліції такий порядок дотриманий не був, у зв`язку з чим уся процедура огляду є недійсною, а її результати - недопустимими доказами, оскільки вони отримані всупереч умовам і порядку, встановленим законом. При цьому апелянт зазначає, що згода чи незгода військовослужбовця пройти огляд, так само як і його фактичне проходження, у даному випадку не має правового значення.
Захисник також зазначає, що відмова ОСОБА_1 пройти огляд разом із працівниками поліції була зумовлена необхідністю дотримання передбаченого законом спеціального порядку, встановленого для військовослужбовців, та не може розцінюватися як відмова від проходження огляду взагалі, оскільки такий огляд мав проводитися виключно уповноваженими посадовими особами Військової служби правопорядку з дотриманням вимог статті 266-1 КУпАП.
Крім того, апелянт зазначає, що при вирішенні питання про позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами суд першої інстанції не врахував, що він є військовослужбовцем та проходить військову службу у складі НОМЕР_3 окремої механізованої бригади. За час служби він отримав численні винагороди та відзнаки, що, на думку апелянта, свідчить про його відвагу, сумлінність та самовідданість під час захисту держави.
У зв`язку з цим апелянт вказує, що наявність права керування транспортними засобами є важливою та необхідною умовою для належного та ефективного виконання ним службових обов`язків, а позбавлення такого права може істотно ускладнити або навіть унеможливити його участь у виконанні службових завдань, зокрема в умовах дії воєнного стану.
З огляду на викладене апелянт вважає, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено обставини справи та безпідставно притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку, приходжу до наступного висновку.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. 
Як убачається з матеріалів справи, докази належного направлення копії постанови особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, або її захиснику супровідні листи, поштові конверти або розписки про отримання постанови відсутні.
Разом з тим, відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, оскаржуване рішення було надіслано судом 11 березня 2026 року, а доступ до нього надано 13 березня 2026 року.
За доводами захисника, копію постанови фактично отримано 10 березня 2026 року, після чого апеляційну скаргу подано без зволікань, що свідчить про належну процесуальну поведінку сторони захисту та відсутність з її боку зволікання у реалізації права на апеляційне оскарження.
З огляду на відсутність доказів належного повідомлення про ухвалене рішення, а також те, що апеляційну скаргу подано у розумний строк після фактичного отримання інформації про постанову, суд апеляційної інстанції доходить висновку про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження та необхідність його поновлення.
Згідно з ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Судом першою інстанцією встановлено, що 13.01.2026 року о 03 год. 55 хв. в м. Борисполі по вул. Героїв Азовсталі 29, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом VOLKSWAGEN POLO д.н.з. НОМЕР_4 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, що не реагують на світло, неприродна блідість обличчя, виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляд на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядкуводій відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України, в зв`язку з чим його дії кваліфіковані за ч.1 ст.130 КУпАП.
Приймаючи рішення про визнання винним ОСОБА_1 у порушенні п.2.5 Правил дорожнього руху України та притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, суд першої інстанції виходив з наявних в матеріалах справи доказів, зокрема: даних що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №565320 від 13.01.2026 (а.с.2); даних направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с.5); даних довідки про отримання ОСОБА_1 посвідчення водія на право керування транспортними засобами (а.с.6); даних довідки про відсутність повторності вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 за ст. 130 КУпАП (а.с.7); даних відеозапису з боді-камер поліцейських, на яких зафіксовані обставини правопорушення (а.с.8).
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості постанови суду першої інстанції є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Так, посилання апелянта на наявність невідповідностей у зазначенні часу вчинення адміністративного правопорушення у протоколі та на відеозаписі не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції. Вказані розбіжності носять формальний характер, не є істотними та не впливають на встановлення факту керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 і його відмови від проходження огляду на стан сп`яніння. Часовий показник, зафіксований у протоколі, не є єдиним доказом події правопорушення та підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами, зокрема відеозаписом, який підтверджує обставини, викладені у протоколі.
Доводи апелянта щодо недопустимості відеозапису з боді-камери №766292, яка не зазначена у протоколі про адміністративне правопорушення, також є необґрунтованими. Відсутність посилання у протоколі на конкретний технічний засіб фіксації не свідчить про недопустимість відповідного доказу, оскільки такий відеозапис безпосередньо відображає обставини події, кореспондується з іншими доказами у справі та не спростований стороною захисту. При цьому вимоги КУпАП не містять заборони щодо використання відеозаписів з інших технічних засобів, якщо їх походження є зрозумілим, а зміст - достовірним.
Згідно ч. 1 ст. 265-1 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, за яке відповідно до цього Кодексу може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, поліцейський тимчасово вилучає посвідчення водія до набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення, але не більше ніж на три місяці з моменту такого вилучення, і видає тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами. Про тимчасове вилучення посвідчення водія робиться запис у протоколі про адміністративне правопорушення. Даний механізм по своїй суті є заходом забезпечення в адміністративно-деліктній справі, за умови якого особа, яка позбавлена водійського посвідчення, обмежується у праві керувати транспортним засобом після закінчення дії тимчасового посвідчення водія. У зв`язку з чим вирішення питання про вилучення посвідчення водія є прерогативою саме поліцейського, який здійснює складання матеріалів про адміністративне правопорушення. Під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 підстав для вилучення посвідчення водія, що є заходом забезпечення, та застосовується в диспозитивному порядку поліцейськими, не встановлено. Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Доводи апелянта щодо необхідності проведення огляду на стан сп`яніння виключно посадовими особами Військової служби правопорядку є помилковими. У відповідності до ст. 15 КУпАП військовослужбовці за порушення правил дорожнього руху несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах. При цьому положення ст. 266-1 КУпАП регулюють випадки перебування військовослужбовців у стані сп`яніння під час виконання обов`язків служби або в інших визначених законом місцях, та не поширюються на випадки керування транспортними засобами на дорогах загального користування.
Матеріалами справи не підтверджено, що на момент вчинення правопорушення  ОСОБА_1 виконував обов`язки військової служби. Відтак працівники Національної поліції діяли в межах наданих їм повноважень.
Твердження апелянта про те, що відмова від проходження огляду була обумовлена бажанням дотримання спеціальної процедури, є безпідставними, оскільки незалежно від мотивів така відмова відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП утворює склад адміністративного правопорушення.
Посилання апелянта на позитивні характеристики особи, зокрема проходження військової служби та наявність відзнак, не спростовують факту вчинення адміністративного правопорушення та не впливають на наявність у його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Вказані обставини можуть враховуватися судом при вирішенні питання про вид та розмір адміністративного стягнення у межах санкції статті. Водночас санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП є імперативною та передбачає обов`язкове застосування як штрафу, так і позбавлення права керування транспортними засобами, що виключає можливість непризначення такого виду стягнення з підстав, на які посилається апелянт.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, однак не містять обставин, які б свідчили про істотні порушення норм матеріального чи процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається.
Керуючись ст.ст. 294 КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката Онишко Вікторії Михайлівни про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити, вказаний строк поновити.
Апеляційну скаргу адвоката Онишко Вікторії Михайлівни - залишити без задоволення.
Постанову Бориспільського районного суду Київської області від 24 лютого 2026 року щодо ОСОБА_1  - залишити без змін. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду В.С. Яковлева