УХВАЛА

16 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/783/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянувши касаційну скаргу Київської міської ради
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 (Скрипка І. М. - головуючий, судді Кравчук Г. А., Коробенко Г. П.) у справі
за позовом Київської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дісбуд»
про стягнення 2 829 590,18 грн
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дісбуд»
до Київської міської ради
про розірвання (припинення) договору оренди,
(У судове засідання з`явилася представниця скаржника Поліщук М. В.), 
ВСТАНОВИВ:
1.1. Київська міська рада звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дісбуд» про стягнення заборгованості з орендної плати за користування земельною ділянкою по вулиці Князя Романа Мстиславича (Генерала Жмаченка), 28 у Дніпровському районі міста Києва площею 2,0970 га з кадастровим номером 8000000000:66:094:0072 за договором оренди земельної ділянки від 26.06.2008 (далі - Договір оренди) та договором від 27.09.2018 про поновлення Договору оренди у сумі 2829590,18 грн, у тому числі пені в сумі 2956,80 грн.
Позов обґрунтовано тим, що відповідач у порушення умов Договору оренди та вимог чинного законодавства України не здійснює внесення орендної плати за оренду спірної земельної ділянки, починаючи з 29.06.2020, внаслідок чого станом на 07.11.2024 за даними податкового органу за відповідачем обліковується заборгованість з орендної плати та пені у вищевказаному розмірі.
1.2. 24.02.2025 від відповідача надійшла зустрічна позовна заява, у якій останній просить суд визнати розірваним (припиненим) Договір оренди у зв`язку із веденням об`єктів будівництва в експлуатацію та передачею їх в управління іншій експлуатуючій організації та у власність ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», а також у зв`язку із припиненням існування земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:094:0072 як об`єкта цивільного обороту.
Ухвалою суду від 05.03.2025 зустрічну позовну заяву відповідача до позивача про розірвання (припинення) Договору оренди прийнято до спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/783/25.
Зустрічний позов мотивовано тим, що відповідач після введення об`єктів будівництва в експлуатацію звернувся до позивача із пропозицією розірвати Договір оренди, проте останній відмовився припинити цей Договір за взаємною згодою. Тому відповідач, керуючись умовами частини 2 статті 19 Закону України «Про оренду землі» просить суд припинити дію договору оренди. Як на додаткову підставу для розірвання Договору оренди, відповідач послався також на припинення, на його думку, існування земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:094:0072 як об`єкта цивільного обороту.
2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 у справі №910/783/25 (суддя Сташків Р. Б.) первісний та зустрічний позови задоволено. 
Рішення аргументоване тим, що розрахунок позивача сформовано на основі розрахунку Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, як контролюючого органу, який відповідно до пункту 4,9 Договору оренди здійснює контроль за правильністю обчислення і справляння орендної плати, нарахування пені та штрафу за несвоєчасну сплату орендної плати, проведеним відповідно до вимог чинного законодавства та умов Договору оренди, розмір орендної плати за період з 29.06.2020 до 31.01.2022 включно та станом на 07.11.2024 становить 2 829 590,18 грн (з урахуванням штрафних санкцій).
Відповідач за первісним позовом не тільки повністю завершив будівництво житлового комплексу на спірній Земельній ділянці, а й передав усі функції з управління та обслуговування збудованим комплексом іншій експлуатуючій організації, а трансформаторну підстанцію у власність ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі». З огляду на викладене, ТОВ «Дісбуд» набув право на дострокове припинення Договору оренди в порядку приписів статей 19, 32 Закону України «Про оренду землі»,
Оцінюючи доводи ТОВ «Дісбуд» про припинення існування Земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:094:0072 як об`єкта цивільного обороту з 06.07.2021, суд зазначив, що відповідач відповідно до приписів статті 186 ЗК України звертався до позивача, як власника Земельної ділянки, із заявою щодо затвердження розробленої та погодженої технічної документації щодо поділу Земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:094:0072, і що позивачем як колегіальним органом (власником) було прийнято відповідне рішення щодо розпорядження Земельною ділянкою. Отже, процедура з поділу земельної ділянки не є завершеною, що підтверджується зокрема і тим, що спірна Земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:66:094:0072 на даний час міститься в Державному реєстрі речових прав.
3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 у справі № 910/783/25 рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 у справі №910/783/25 в частині задоволення первісного позову скасовано частково, викладено резолютивну частину рішення в редакції, відповідно до якої первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Дісбуд» на користь Київської міської ради 1 745 130, 78 грн заборгованості з орендної плати за користування земельною ділянкою. В решті первісного позову відмовлено.
Постанова аргументована тим, що за заявою відповідача Департаментом було розглянуто та погоджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу Земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:094:0072 площею 2,0970 га із цільовим використанням для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу з соціальною інфраструктурою і паркінгом та благоустроєм прилеглої території для загального користування населення на три окремі земельні ділянки площами: 2,0569 га, 0,0239 га та 0,0162 га (лист Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) від 21.10.2020 № 05716-19822).
До Міського земельного кадастру внесено відомості стосовно земельних ділянок з кадастровими номерами: 8000000000:66:094:0006; 8000000000:66:094:0007; 8000000000:66:094:0008, які утворились в результаті поділу Земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:094:0072. Утворені земельні ділянки були зареєстровані Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві 06.07.2021.
Позивач зазначає, і це не спростовано матеріалами справи, що відповідач відповідно до приписів статті 186 ЗК України звертався до позивача, як власника Земельної ділянки, із заявою щодо затвердження розробленої та погодженої технічної документації щодо поділу Земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:094:0072, і що позивачем як колегіальним органом (власником) було прийнято відповідне рішення щодо розпорядження Земельною ділянкою.
Встановлена судом першої інстанції незавершеність процедури поділу Земельної ділянки, у зв`язку з відсутністю державної реєстрації припинення речових прав на Земельну ділянку, не виключає факту припинення існування Земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:094:0072 як об`єкта цивільного обороту з 06.07.2021, та не виключає факту відсутності, у зв`язку з припиненням існування Земельної ділянки, обов`язку Відповідача щодо сплати орендної плати з 06.07.2021.
Посилаючись на приписи статей 24, 27 Закону України «Про Державний земельний кадастр», частини тринадцятої статті 79-1 Земельного кодексу України, суд апеляційної інстанції зазначив, що законодавець чітко пов`язав момент припинення існування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав саме з моментом скасування її державної реєстрації, а не з моменту державної реєстрації припинення прав на неї в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та її обтяжень.
Тому, на думку апеляційного господарського суду, саме з моменту скасування державної реєстрації земельної ділянки припинились всі права та обов`язки щодо неї, в тому числі і обов`язок Відповідача щодо сплати орендної плати з 06.07.2021.
При цьому судом першої інстанції при прийнятті рішення не було враховано абз. 2 п. 286.1 ст. 286 ПК України і те, що об`єктом оподаткування орендною платою є земельна ділянка, як річ з певними визначеними характеристиками. Тому, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:66:094:0072, у зв`язку з скасуванням її державної реєстрації, перестала відповідно бути об`єктом оподаткування з 06.07.2021.
Враховуючи положення підпункту 4.14 пункту 4, абзацу 7 підпункту 8.4 пункту 8 Договору оренди (в редакції договору про поновлення Договору оренди) відповідач зобов`язаний забезпечити сплату орендної плати за земельну ділянку до моменту скасування державної реєстрації земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, а саме до 06.07.2021.
Перевіривши розрахунок позивача, який сформований на основі розрахунку Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, як контролюючого органу, який відповідно до пункту 4,9 Договору оренди здійснює контроль за правильністю обчислення і справляння орендної плати, нарахування пені та штрафу за несвоєчасну сплату орендної плати, суд апеляційної інстанції встановив, що розмір орендної плати за період з 29.06.2020 по 30.06.2021 включно становить 1 745 130, 78 грн (без врахування 576,8 грн донарахованих штрафних санкцій за невчасну сплату на підставі податкового повідомлення-рішення №0726020410 від 07.08.2020, оскільки таке ППР в матеріалах справи відсутнє, а правильність його нарахування та можливість стягнення на користь позивача, останнім не доведена).
4. Київська міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову апеляційного господарського суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19 про те, що поділ земельної ділянки не припиняє права оренди на неї орендаря, оскільки уся передана в оренду земельна ділянка була поділена і увійшла у сформовані земельні ділянки.
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.13 постанови ВП ВС від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19)
5. Дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/783/25 з огляду на таке.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 вказала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Враховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Отже для розгляду касаційної скарги у межах підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України необхідно встановити, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму права, всупереч наявним висновкам Верховного Суду щодо застосування такої норми у правовідносинах, які є подібними зі справою, яка розглядається. 
Однак Верховний Суд зауважує, що справи, на які посилається скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження, стосуються інших обставин, які не можна вважати релевантними щодо відносин у справі № 910/783/25.
6. У справі № 357/8277/19 предметом позову були вимоги про визнання недійсним договору оренди землі, скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння та користування і внесення змін до договору оренди землі. Так, за обставинами справи № 357/8277/19, за первісним орендарем було зареєстровано право оренди на земельну ділянку, яке у подальшому було скасовано наказом Міністерства юстиції України. Після цього земельну ділянку передано в оренду іншій особі, а після розірвання відповідного договору здійснено поділ цієї земельної ділянки та повторне укладення договорів оренди щодо новоутворених ділянок.
У постанові від 18.04.2023 Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання, чи можна витребувати земельну ділянку з тимчасового володіння орендаря-відповідача, якщо останній отримав в оренду декілька земельних ділянок, утворених внаслідок поділу тієї, яку орендував первинний орендар-позивач. Вирішуючи це питання, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що поділ чи об`єднання земельних ділянок не припиняє дії обмежень, обтяжень, встановлених на земельні ділянки, крім випадків, коли обмеження (обтяження) поширювалося лише на частину земельної ділянки, яка в результаті поділу земельної ділянки не увійшла до сформованої нової земельної ділянки. Такий поділ земельної ділянки не припиняє права оренди на неї орендаря.
У свою чергу, у справі № 916/1415/19 предметом позову є вимоги позивача до відповідачів про визнання припиненими договорів іпотеки, на підставі яких один із відповідачів здійснив відчуження спірного майна. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у цій справі навела правовий висновок, за яким, зокрема, виходячи з обставин цієї справи, належному способу захисту права позивача відповідатиме звернення до суду одночасно з вимогами про визнання відсутнім права іпотеки відповідача та про визнання права іпотеки позивача. 
З наведеного слідує, що зміст правовідносин, як і фактичні обставини, у справах № 357/8277/19 та № 916/1415/19 і у справі № 910/783/25 є суттєво відмінними, і відсутні підстави для висновку про подібність спірних правовідносин.
7. Таким чином, звертаючись із касаційною скаргою, обґрунтованою підставою оскарження, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник хоча і посилався на висновки Верховного Суду, але не врахував, що відповідні постанови не були ухвалені у подібних відносинах. Тобто важливим було довести, що суд не врахував, що відповідні норми матеріального або процесуального права саме у подібних відносинах застосовуються інакше і на цьому вже акцентував увагу Верховний Суд. Саме виконання зазначених вимог надає Верховному Суду повноваження у межах приписів 300 ГПК України для перегляду судових рішень. 
Оскільки зазначених вимог заявник не здійснив, а висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду, на яку посилався скаржник, обґрунтовуючи вимоги, заявлені у скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі № 910/783/25, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 у справі № 910/783/25.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ спосіб, у який стаття 6 Конвенції (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France», № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; «Brualla Gуmez de la Torre v. Spain», № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).
Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини першої статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 у справі № 910/783/25 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ