ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3850/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі 
апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 
на рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2026 року, суддя в І інстанції Погребна К.Ф., повний текст якого складено 09.02.2026, в м. Одесі
у справі: №916/3850/25
за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" 
про стягнення 4 815 153,24 грн

ВСТАНОВИВ

Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" з позовною заявою про стягнення:
- заборгованість з орендної плати у розмірі 2 340 845,44 грн; 
- пеню у розмірі 85 702,82 грн;
- неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 2 388 604,98 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що 20.04.2017 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та ТОВ «Будівельна компанія «Будстрой» укладено договір оренди №001/57 нежитлових будівель площею 1675,9 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 8-А. Договір діяв до 20.03.2020. В подальшому сторони уклали договір у новій редакції, яким продовжили строк оренди до 01.01.2045 та визначили новий розмір базової орендної плати - 86 213,49 грн без ПДВ. 
За твердженням позивача, відповідач неналежно виконував умови договору щодо своєчасної та повної сплати орендної плати, чим порушив умови договору та вимоги законодавства. У зв`язку з цим позивач просив стягнути заборгованість з орендної плати за період з 01.02.2023 по 28.04.2024 у розмірі 2 340 845,44 грн, пеню у сумі 85 702,82 грн, а також неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди за період з 29.04.2024 по 04.12.2024 у розмірі 2 388 604,98 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.01.2026 у справі №916/3850/25 позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради:
- заборгованість з орендної плати в сумі 2 340 845,44 грн; 
- пеню розмірі 85 702,82 грн;
- неустойку в сумі 1 026 583,46 грн;
- судовий збір в 41 437,58 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Суд встановив, що між сторонами існували орендні правовідносини, за якими відповідач був зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату. Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.11.2023 у справі №916/1194/23, залишеним без змін у частині стягнення заборгованості та розірвання договору, з відповідача вже було стягнуто заборгованість з орендної плати та пеню, а договір оренди №001/57 від 20.04.2017 – розірвано. Зобов`язання за договором припинились з моменту набрання рішенням законної сили, тобто з 29.04.2024. Відтак за період з 01.02.2023 по 29.04.2024 відповідач був зобов`язаний сплачувати орендну плату.
Згідно з поданим позивачем розрахунком, заборгованість з орендної плати за вказаний період становить 2 340 845,44 грн. Доказів її погашення відповідач не надав, тому вимоги про стягнення основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Також позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 85 702,82 грн. Перевіривши наданий розрахунок, суд дійшов висновку про його правильність та обґрунтованість.
Крім того, позивач просив стягнути неустойку за неповернення об`єкта оренди після припинення договору за період з 29.04.2024 (дата винесення постанови Південно-західного апеляційного господарського суду) по 04.12.2024 (дата складення Акту державного виконавця). 
Разом з тим суд врахував, що постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 відповідачу фактично було підтверджено право користування приміщенням за договором від 23.12.2019, а висновок про відсутність такого права був зроблений лише постановою Верховного Суду від 03.09.2024 у справі №916/1194/23. Отже, у період з 29.04.2024 по 03.09.2024 у відповідача був відсутній обов`язок повернути майно. З урахуванням цього суд здійснив перерахунок та визначив, що до стягнення підлягає неустойка у розмірі 1 026 583,46 грн.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, в якій скаржник просить рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2026 у справі №916/3850/25 змінити в частині стягнення неустойки; позов задовольнити повністю.
Скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення неустойки та вважає безпідставним виключення з періоду її нарахування часу з 29.04.2024 по 02.09.2024. На думку апелянта, після набрання 29.04.2024 законної сили рішенням у справі №916/1194/23 в частині розірвання договору оренди у відповідача припинилися правові підстави для користування майном і виник обов`язок негайно повернути об`єкт оренди. Відтак саме з цієї дати підлягала нарахуванню неустойка, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково пов`язав відсутність обов`язку повернути майно з постановою апеляційного суду від 29.04.2024, якою було відмовлено у виселенні відповідача. При цьому такі висновки апеляційного суду в подальшому були скасовані постановою Верховного Суду від 03.09.2024 як помилкові. Скаржник вказує, що відповідач не довів існування будь-якого іншого чинного договору оренди чи належного правового титулу користування майном після розірвання договору.
На думку апелянта, застосований місцевим судом підхід фактично звільнив відповідача від будь-якої плати за користування комунальним майном у період після припинення договору, оскільки орендна плата за цей час вже не могла нараховуватись, а у стягненні неустойки було відмовлено. Після припинення договору користування майном є неправомірним, а належним способом відповідальності є стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за весь період прострочення повернення об`єкта оренди.
Ухвалою апеляційного господарського суду від 23.03.2026 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено справу до розгляду на 19.05.2026 о 12:00 та в подальшому оголошено перерву до 26.05.2026 о 12:15.
Ухвалою суду від 26.05.2026 розгляд справи №916/3850/25 відкладено на 08.06.2026 о 14:15 та в подальшому призначено справу до розгляду на 22.06.2026 о 14:30.
В судовому засіданні 22.06.2026 сторони участі не брали, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності представників сторін за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.04.2017 року між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Будстрой” (орендар) був укладений договір оренди № 001/57 нежилих приміщень, згідно п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові будівлі загальною площею 1675,9 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 8-А 
Відповідно до п. 1.3 договору від 20.04.2017 р. термін його дії встановлено з 20 квітня 2017р. до 20 березня 2020 р.
В п. 2.1 договору від 20.04.2017 р. визначено, що орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 року зі змінами та доповненнями; рішень Одеської міської ради та виконкому Одеської міської ради.
Згідно п. 2.2 договору від 20.04.2017 р. за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 68889,59 грн. (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.
Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.
Орендні платежі починають нараховуватися з моменту підписання відповідного акта приймання-передачі орендованих приміщень.
Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.
Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності (п. 2.4 договору від 20.04.2017 р.).
За умовами п. 2.5. Договору розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради, що набрали чинності, в порядку, передбаченому чинним законодавством.
Відповідно до умов п. 3.4. Договору орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду нежиле приміщення згідно з п. 1.1. цього Договору за актом приймання-передачі, який підписується обома сторонами.
Згідно з п. 4.7. Договору після закінчення строку дії Договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.
Пунктом 4.10. Договору передбачено, що у випадку припинення дії цього Договору, у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання Договору орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення.
Відповідно до п. 7.11. Договору його дія припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; продажу об`єкта оренди за участю орендаря; загибелі об`єкта оренди; достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства або ліквідації орендаря; в інших випадках, передбачених чинним законодавством.
Згідно з п. 7.15. Договору у випадку зміни юридичної адреси, номеру розрахункового рахунку, місцезнаходження, інших реквізитів, сторони зобов`язані у 10-денний термін повідомити один одного про зміни, що сталися. У разі невиконання цього пункту, всі повідомлення, направлені за юридичною адресою, вважаються отриманими.
За змістом п. 7.17. Договору він набуває чинності з моменту підписання його сторонами.
23 грудня 2019 року між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Будстрой” (орендар) укладено договір оренди № 001/57 нежилих приміщень у навій редакції в нотаріальній формі, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові будівлі загальною площею 1675,9 (одна тисяча шістсот сімдесят п`ять цілих та дев`ять десятих) кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 8-А.
В п. 1.3 договору від 23.12.2019 р. сторони погодили, що останній укладено до 01.01.2045 року.
За умовами п. 2.1 договору від 23.12.2019 р. орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України “Про оренду державного та комунальної майна”, рішення Одеської міської ради № 4214-VII від 30.01.2019 р. “Про затвердження Методики розрахунку орендної плати за майно комунальної власності територіальної громади м. Одеси”.
В п. 2.2 договору від 23.12.2019 р. сторони погодили, що за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, від підписання договору оренди, місяць 86213,49 грн. (без урахування податку на додану вартість) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до п. 2.3 договору від 23.12.2019 р. до орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, плата користування земельною ділянкою та інші послуги, які надаються спеціалізованими організаціями.
У зв`язку з порушенням відповідачем п.п. 2.2., 2.4. договору оренди, щодо сплати орендної плати своєчасно та в повному обсязі, Департамент звернувся до суду з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “БУДСТРОЙ” про стягнення, розірвання договору оренди № 001/57 у новій редакції від 23.12.2019р. та виселення.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.09.2021 року по справі № 916/1184/21 позовні вимоги Департаменту до Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “БУДСТРОЙ” про стягнення заборгованості, розірвання договору оренди № 001/57 у новій редакції від 23.12.2019 та виселення – задоволені в частині стягнення заборгованості в сумі 2 795 085,51 грн. (за договором оренди № 001/57 від 20.04.2017) та витрат зі сплати судового збору. В частині позовних вимог про розірвання договору оренди та виселення – відмовлено. 
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 року, яку залишили в силі постановою Верховного суду по справі № 916/1184/21 рішення Господарського суду Одеської області від 27.09.2021 року частково скасовано, перераховано суму заборгованості з орендної плати із застосуванням строку позовної давності, та стягнуто 1 955 715,65 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 29335,73грн. на користь Департаменту, решту рішення першої інстанції залишено без змін. 
Як зазначає позивач, в межах розгляду справи № 916/1184/21 суд дійшов висновку, що договір оренди від 23.12.2019 № 001/57 фактично виступає новим окремим договором зі своїми погодженими істотними умовами (орендна плата, строк тощо), який до того ж конкретно визначає порядок передачі орендарю у користування нежитлових приміщень та момент вступу останнього у користування об`єктом оренди. 
За посиланнями позивача з урахуванням, положень статті 764 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” (№ 2269-XII від 10.04.1992) договір оренди 20.04.2017 № 001/57 було пролонговано автоматично до 20.02.2023. та у подальшому договір оренди від 20.04.2017 № 001/57 вважається продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану. 
Позивач вказує, що враховуючи зазначені вище обставини та висновки суду, Департаментом було подано позовну заяву по справі № 916/1194/23 заявивши вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати за період з 23.12.2019 по 31.01.2023 за договором оренди від 20.04.2017 № 001/57, що становить 4 434 160,48грн. та пеню в розмірі 279 951,79 грн., розірвання договору оренди від 20.04.2017 № 001/57 та виселення. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.11.2023 року по справі № 916/1194/23 позовні вимоги Департаменту до Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “БУДСТРОЙ” про розірвання договору оренди, виселення та стягнення – задоволено в повному обсязі. 
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 по справі № 916/1194/23 апеляційну скаргу ТОВ “Будівельна компанія “БУДСТРОЙ” задоволено частково, рішення Господарського суду Одеської області від 02.11.2023 у справі № 916/1194/23 в частині задоволення позовної вимоги про виселення – скасовано, у задоволенні позову Департаменту в цій частині відмовлено, в частині розподілу судових витрат змінено, решту рішення першої інстанції залишено без змін. 
Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.09.2024 скасовано постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 у справі № 916/1194/23 в частині відмови у задоволенні вимоги про виселення ТОВ “Будівельна компанія "БУДСТРОЙ”, залишено без змін рішення Господарського суду Одеської області від 02.11.2023 у справі № 916/1194/23 про задоволення позову в частині виселення. 
07.11.2024 відкрито виконавче провадження № 76499381 щодо примусового виселення ТОВ “Будівельна компанія “БУДСТРОЙ” та 04.12.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “БУДСТРОЙ” примусово виселено виконавчою службою.
За посиланнями позивача, відповідач неналежним чином виконує взяті на себе за договором оренди зобов`язання. Орендарем систематично не сплачувалась орендна плата, що є порушенням умов договору, визначених в п.п. 2.2., 2.4. договору оренди (щодо сплати орендної плати своєчасно та в повному обсязі). Тим самим, Відповідачем також порушуються вимоги ст. 762 Цивільного кодексу України, ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, якими визначені обов`язки орендаря по сплаті орендної плати. 
Відповідно до розрахунку заборгованості, як зазначає позивач, сума заборгованості з орендної плати становить 2 340 845,44 грн. за період з 01.02.2023р. по 28.04.2024р. 
Крім того, як вказує позивач, згідно з п. 5.2. договору оренди, відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”, відповідачу нарахована пеня за несвоєчасне внесення орендної плати, сума якої становить 85 702,82 грн.
Також, позивач зазначає, що Орендар не повернув об`єкт оренди добровільно, тому його було виселено виконавчою службою. Державним виконавцем від 04.12.2024 було виселено боржника з нежитлової будівлі, загальною площею 1675,9 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 8-А, про що свідчить постанова про закриття виконавчого провадження. З урахуванням чого відповідачу за прострочення виконання зобов`язань щодо повернення об`єкта оренди нарахована неустойка у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення, що за період з 29.04.2024 по 04.12.2024 складає 2 388 604,98 грн. 
Вказані обставини зумовили звернення Департамент комунальної власності Одеської міської ради до суду із даним позовом, відповідно до якого останній просив стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати у розмірі 2 340 845,44грн. за період з 01.02.2023р. по 28.04.2024р., 85 702,82 грн. пені, а також 2 388 604,98 грн. неустойки за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди за період з 29.04.2024р. по 04.12.2024р.
Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий господарський суд виходив з того, що заборгованість з орендної плати становить 2 340 845,44 грн, доказів її погашення відповідач не надав, тому вимоги про стягнення основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також перевіривши наданий розрахунок пені у розмірі 85 702,82 грн, суд дійшов висновку про його правильність та обґрунтованість.
Щодо вимог про стягнення неустойки за неповернення об`єкта оренди після припинення договору за період з 29.04.2024 (дата винесення постанови Південно-західного апеляційного господарського суду) по 04.12.2024 (дата складення Акту державного виконавця), суд врахував, що постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 відповідачу фактично було підтверджено право користування приміщенням за договором від 23.12.2019, а висновок про відсутність такого права був зроблений лише постановою Верховного Суду від 03.09.2024 у справі №916/1194/23. Отже, у період з 29.04.2024 по 03.09.2024 у відповідача був відсутній обов`язок повернути майно. З урахуванням цього суд здійснив перерахунок та визначив, що до стягнення підлягає неустойка у розмірі 1 026 583,46 грн.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, скаржник не погоджується з рішенням виключно в частині часткової відмови у стягненні неустойки за період з 29.04.2024 по 03.09.2024 у розмірі 2 388 604,98 грн.
Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Отже, колегія суддів переглядає зазначене судове рішення лише в межах цих вимог апеляційної скарги.
У зв`язку з чим, в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати у розмірі 2 340 845,44 грн та пені у розмірі 85 702,82 грн перегляд рішення Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, відповідно до приписів частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, предметом апеляційного перегляду є вимоги позивача про стягнення з відповідача суми неустойки за період з 29.04.2024 (дата винесення постанови Південно-західного апеляційного господарського суду) по 04.12.2024 (дата складення Акту державного виконавця) у розмірі 2 388 604,98 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам даної справи в межах доводів і вимог апеляційної скарги, судова колегія апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою спірний договір є договором найму (оренди) комунального майна.
Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Отже, договір став підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.
Статтею 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Відповідно до положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.
Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 916/1184/21, якою обґрунтована касаційна скарга.
Встановлено, що у березні 2023 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ", в якому просив стягнути з відповідача борг у загальній сумі 4 714 112,27 грн, з яких: 4 434 160,48 грн заборгованості з орендної плати та 279 951,79 грн пені за несвоєчасну сплату орендної плати; розірвати укладений між сторонами договір оренди №001/57 від 20.04.2017 та виселити Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" з нежитлових будівель загальною площею 1675,9 кв. м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 8А, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.11.2023 у справі №916/1194/23 (суддя Нікітенко С.В.) позов задоволено повністю.
Рішення аргументоване наявністю заборгованості з орендної плати, яка підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростована, а розрахунок, наведений позивачем, відповідає умовам договору та чинному законодавству. Оскільки допущене відповідачем порушення зобов`язання фактично позбавило орендодавця за договором того, на що останній розраховував при його укладенні, таке порушення ТОВ "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" свідчить про наявність обставини істотного порушення умов договору та, як наслідок, завдання майнової шкоди територіальній громаді м. Одеси, а отже вимога позивача про розірвання Договору є обґрунтованою. Наслідком розірвання договору оренди є обов`язкове повернення об`єкта оренди орендодавцю, з огляду на що позовна вимога про виселення ТОВ "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" із нежитлових будівель, загальною площею 1675,9 кв. м за адресою: м. Одеса, вул. Сігедська, 8-А, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 рішення Господарського суду Одеської області від 02.11.2023 у справі №916/1194/23 в частині задоволення позовної вимоги про виселення скасовано, у задоволенні позову в цій частині відмовлено, в частині розподілу судових витрат змінено в решті рішення залишено без змін, викладено його резолютивну частину в наступній редакції: "Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" задовольнити частково. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 4434160,48 грн заборгованості з орендної плати, 279951,79 грн пені та 73395,68 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви. Розірвати договір оренди №001/57 від 20.04.2017, укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ". У задоволенні решти позову відмовити".
Постановою Верховного Суду від 03.09.2024 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 у справі № 916/1194/23 скасовано в частині відмови у задоволенні вимоги про виселення Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" з нежитлових будівель загальною площею 1675,9 кв. м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 8А, залишено без змін рішення Господарського суду Одеської області від 02.11.2023 у справі №916/1194/23 про задоволення позову в цій частині.
За приписами ч.3 ст.653 ЦК України, якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.
Отже, рішення Господарського суду Одеської області від 02.11.2023 у справі №916/1194/23 щодо вимоги, зокрема, про розірвання договору оренди №001/57 від 20.04.2017, набрало законної сили 29.04.2024 (з дати ухвалення постанови суду апеляційної інстанції).
Таким чином, з 01.02.2023 до 29.04.2024 відповідач зобов`язаний був сплачувати орендну плату, що згідно поданого позивачем розрахунку складає 2 340 845,44 грн. 
Оскільки в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем повної оплати орендної плати, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 2 340 845,44 грн є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Позивач також нарахував та заявив до стягнення з відповідача 85 702,82 грн пені, нарахованої відповідно до умов п. 5.2 Договору.
Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок пені, заявленої до стягнення, суд першої інстанції дійшов висновку про правильність та обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку пені, в зв`язку з чим позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в цій частині також підлягають задоволенню.
Вищенаведені обставини не заперечуються учасниками справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, в тому числі, заявлено до стягнення з відповідача неустойку за період з 29.04.2024 (дата набрання законної сили рішення в частині про розірвання спірного договору оренди) по 04.12.2024 (дата складення Акту державного виконавця про примусове виселення виконавчою службою) у розмірі 2 388 604,98 грн.
Суд першої інстанції, частково відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, дійшов висновку про невірно обраний позивачем період нарахування неустойки.
Суд виходив з того, що постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 відповідачу фактично було підтверджено право користування приміщенням за договором від 23.12.2019, а висновок про відсутність такого права був зроблений лише постановою Верховного Суду від 03.09.2024 у справі №916/1194/23. Отже, у період з 29.04.2024 по 03.09.2024 у відповідача був відсутній обов`язок повернути майно. З урахуванням цього суд здійснив перерахунок та визначив, що до стягнення підлягає неустойка у розмірі 1 026 583,46 грн.
Судова колегія не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що за змістом наведених вище норм чинного законодавства із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, такий договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).
Таким чином, договір найму (оренди) є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном протягом строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.
Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.
Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України. Натомість із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок – повернути наймодавцеві річ.
Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.
Судом апеляційної інстанції враховується, що положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).
Саме такі правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.
В силу частини другої статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Отже, неустойка, право на стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Вказана неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).
Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України, закон визначає можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.
Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.
Саме така стала правова позиція суду касаційної інстанції викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 07.04.2020 у справі №924/599/19, від 31.10.2019 у справі №905/2018/18, від 30.10.2019 у справі №924/80/19 тощо.
Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.
Яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України).
Отже, після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірність користування майном, яке було передане в найм (оренду), а тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних (договірних) правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 ЦК України.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19 та постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі №910/11692/20, від 11.07.2023 у справі №916/1307/22, від 31.08.2021 у справі №914/1050/20, від 27.08.2024 у справі №924/177/24 .
Невиконання наймачем передбаченого частиною 1 статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності, як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.07.2023 у справі №924/746/22, від 19.10.2021 у справі №922/4268/20.
Як зазначалося вище, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 рішення Господарського суду Одеської області від 02.11.2023 у справі №916/1194/23 в частині задоволення позовної вимоги про виселення скасовано, у задоволенні позову в цій частині відмовлено, в частині розподілу судових витрат змінено в решті рішення залишено без змін, викладено його резолютивну частину в наступній редакції: "Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" задовольнити частково. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 4434160,48 грн заборгованості з орендної плати, 279951,79 грн пені та 73395,68 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви. Розірвати договір оренди №001/57 від 20.04.2017, укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ". У задоволенні решти позову відмовити".
Таким чином, беручи до уваги те, що договір оренди припинив свою дію 29.04.2024, тобто з дати ухвалення апеляційним судом постанови про розірвання вказаного договору, суд вбачає, що в силу приписів частини першої статті 785 Цивільного кодексу України обов`язок повернути орендоване нерухоме майно виник у відповідача негайно – з 29.04.2024.
Так, у вказаній постанові суд, щодо позовної вимоги про виселення Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" з нежитлових будівель, зазначив, що не зважаючи на існування договірних орендних відносин за договором №001/57 від 20.04.2017, між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір №001/57 від 23.12.2019, за умовами пункту 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування ці ж самі нежитлові будівлі. Договір укладено до 01.01.2045. Таким чином, до спростування презумпції правомірності договору №001/57 від 23.12.2019, в результаті укладення якого відповідач набув право користування тим самим об`єктом оренди, що і за договором №001/57 від 20.04.2017, у суду відсутні правові підстави не враховувати зазначений правочин, тим більше, що жодного доказу на підтвердження визнання договору №001/57 від 23.12.2019 недійсним позивачем до суду не подано. Враховуючи вищевикладене, а також не спростування позивачем презумпції правомірності чинного договору №001/57 від 23.12.2019, відповідно до якого відповідач набув право користування нежитловими будівлями, правові підстави для задоволення позовної вимоги про виселення відсутні, оскільки ТОВ "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" на теперішній час має право користуватися об`єктом оренди на підставі вказаного договору №001/57 від 23.12.2019 з огляду на наведені вище приписи чинного законодавства.
Разом з цим, як зазначалося вище, зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, а невиконання наймачем передбаченого частиною 1 статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності, як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, а не з вимоги суду про виселення відповідача.
При цьому в подальшому постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.09.2024, постанову Південно-західного апеляційного господарського суду цій частині було скасовано, та зазначено про помилковість таких висновків, оскільки доказів отримання у користування нежитлових приміщень за вказаним договором №001/57 від 23.12.2019 надано не було.
Тобто судами встановлено, що Департаментом не доведено факт передачі відповідачу у користування об`єкта оренди на виконання договору від 23.12.2019 № 001/57 та вступ останнього у користування об`єктом оренди.
Судом апеляційної інстанції також встановлено, що в рамках іншої справи, а саме справи №916/1184/21 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ТОВ «БК «БУДСТРОЙ» про стягнення заборгованості, розірвання договору оренди від 23.12.2019 №001/57 та виселення судами вже досліджувалися правовідносини сторін щодо спірного майна та договору від 23.12.2019.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.07.2022, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 21.12.2022, позов було задоволено лише в частині стягнення заборгованості за договором оренди від 20.04.2017 №001/57, а в решті вимог відмовлено.
У межах зазначеної справи суди встановили, що договір оренди №001/57 від 23.12.2019 є самостійним договором, а не новою редакцією чи новацією договору від 20.04.2017. Водночас матеріали тієї справи не містили акта приймання-передачі, підписання якого відповідно до умов договору від 23.12.2019 визначало момент передачі майна в оренду та вступу орендаря у користування об`єктом.
Саме з огляду на недоведеність факту передачі майна за договором від 23.12.2019 суди дійшли висновку про відсутність підстав для стягнення орендної плати за цим договором, його розірвання та виселення відповідача. Вказані висновки були підтримані Верховним Судом у постанові від 21.12.2022 у справі №916/1184/21.
За нормою ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З урахуванням вищевикладеного у сукупності, колегія суддів доходить висновку, що місцевий господарський суд помилково пов`язав виникнення у відповідача обов`язку повернути орендоване майно та, відповідно, початок перебігу періоду прострочення з датою ухвалення постанови Верховного Суду від 03.09.2024, оскільки саме постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 у справі №916/1194/23 договір оренди №001/57 від 20.04.2017 було розірвано, а отже саме з цієї дати припинилися договірні правовідносини сторін за вказаним договором та виник передбачений частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України обов`язок відповідача негайно повернути орендоване майно орендодавцю.
Сам по собі факт того, що на момент ухвалення постанови апеляційного суду існували висновки щодо чинності договору від 23.12.2019 не змінює моменту припинення договору від 20.04.2017 та не відтерміновує виникнення обов`язку з повернення майна, оскільки відповідальність, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується саме з фактом припинення договору оренди та неповерненням майна після такого припинення.
Більше того, як установлено судами у справі №916/1184/21 та підтверджено Верховним Судом, факт передачі відповідачу спірного майна за договором №001/57 від 23.12.2019 не доведений, а відтак зазначений договір не створював для відповідача підтвердженого права користування спірним майном, яке могло б виключати застосування наслідків припинення договору від 20.04.2017.
Отже, після припинення 29.04.2024 дії договору оренди №001/57 від 20.04.2017 у відповідача виник обов`язок негайно повернути орендоване майно, а його невиконання породжує право позивача на стягнення неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, за весь період прострочення до моменту фактичного повернення об`єкта оренди.
За таких обставин колегія суддів вважає, що позивач правомірно визначив початок періоду нарахування неустойки саме з 29.04.2024 - дати набрання законної сили постановою суду апеляційної інстанції про розірвання договору оренди №001/57 від 20.04.2017, тоді як висновок місцевого господарського суду про необхідність обчислення неустойки лише з 03.09.2024 ґрунтується на неправильному застосуванні положень статті 785 Цивільного кодексу України та не відповідає встановленим обставинам справи.
За таких обставин, з огляду на припинення між сторонами договірних орендних відносин, апеляційний господарський суд зауважує, що відповідач своєчасно не повернув орендоване майно за відсутності будь-яких правових підстав для продовження володіння та користуванням вказаним майном, при цьому у матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження відсутності його вини в несвоєчасному поверненні спірного нерухомого майна комунальної форми власності, що, з огляду на встановлену законом презумпцію вини порушника зобов`язання, свідчить про можливість застосування до орендаря наслідків, передбачених положеннями частини другої статті 785 Цивільного кодексу України у вигляді неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Перевіривши наданий позивачем до Господарського суду Одеської області розрахунок неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за договором, колегія суддів вбачає його часткову помилковість, з огляду на наступне.
Зокрема, до суми неустойки, нарахованої на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було включено податок на додану вартість.
Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України, зокрема, у статті 185 останнього перелічені операції платників податку, що є об`єктом оподаткування. Заходи відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування.
Податковим кодексом України як спеціальним нормативним актом, що визначає питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не регламентовано включення до бази оподаткування ПДВ заходів відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому для цілей оподаткування законодавцем не передбачено винятків щодо спеціальної неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.
Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) – це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).
Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість – новостворена підприємством вартість за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). Тобто додана вартість (Value Added) – це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.
З огляду на аналіз частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.
Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.
Отже, при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Саме такий правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 20.11.2020 у справі №916/1319/19.
Відтак включення позивачем до розрахунку неустойки, заявленої до стягнення у межах цієї справи, податку на додану вартість є необґрунтованим та не відповідає вимогам законодавства.
Суд апеляційної інстанції також вбачає, що розрахунок неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради проведено з щомісячним коригуванням на індекс інфляції. 
Пунктом 4.10. Договору передбачено, що у випадку припинення дії цього Договору, у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання Договору орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення.
Отже, у договорі оренди сторонами було прямо узгоджено, що після припинення договору орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення.
Тому, колегія суддів враховує, що передбачену приписами частини другої статті 785 Цивільного кодексу України неустойку слід нараховувати в двократному розмірі орендної плати, яка підлягала б сплаті, якби договір оренди діяв, а тому правомірним є обчислення такої неустойки виходячи з розміру орендної плати, погодженого сторонами з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення (постанова Верховного Суду від 23.10.2024 у справі №916/3409/22).
Крім того, як вбачається з матеріалів справи та безпосередньо з наданого розрахунку, позивачем у межах грудня безпідставно нараховано неустойку за 4 дні, включаючи 04.12.2024 року - дату складення Акта державного виконавця, що свідчить про фактичне повернення об`єкта оренди. 
За таких обставин, розрахунок заявленої до стягнення неустойки проведений позивачем з урахуванням дня, в який відбулося повернення орендованого майна, що суперечить нормам чинного законодавства, адже, з огляду на правову природу такої неустойки, остання може бути нарахована лише за кожний повний день прострочення виконання орендарем свого обов`язку з повернення об`єкта оренди, а день фактичного повернення відповідного майна не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення неустойки.
Подібний сталий висновок щодо безпідставності включення дня виконання боржником свого обов`язку до періоду нарахування кредитором суми майнової відповідальності відображений у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 10.07.2018 у справі №927/1091/17, від 08.05.2019 у справі №910/9078/18, від 20.08.2024 у справі №910/1925/23 тощо.
Таким чином, належним та правомірним періодом нарахування у грудні 2024 року є виключно 3 дні (з 01.12.2024 року по 03.12.2024 року включно), а сума за один день грудня (04.12.2024 року) підлягає виключенню. 
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги необґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку неустойки, в якому ним безпідставно застосовано податок на додану вартість, а також помилково визначено кінцеву дату періоду нарахування, суд апеляційної інстанції за результатами перевірки розрахунку дійшов висновку про те, що розмір неустойки за несвоєчасне повернення об`єкта оренди після закінчення строку дії договору за період з 01.12.2024 року по 03.12.2024 становить 1 981 089,62 грн, а саме:
-за 29-30 квітня 2024 року - орендна плата 8 877,25 грн, індекс інфляції 1,005, проіндексована орендна плата 8 921,64 грн, подвійний розмір орендної плати (неустойка) — 17 843,28 грн;
-за травень 2024 року - орендна плата 133 824,61 грн, індекс інфляції 1,002, проіндексована орендна плата 134 092,26 грн, неустойка - 268 184,52 грн;
-за червень 2024 року - орендна плата 134 092,26 грн, індекс інфляції 1,006, проіндексована орендна плата 134 896,81 грн, неустойка - 269 793,62 грн;
-за липень 2024 року - орендна плата 134 896,81 грн, індекс інфляції 1,022, проіндексована орендна плата 137 864,54 грн, неустойка - 275 729,08 грн;
-за серпень 2024 року - орендна плата 137 864,54 грн, індекс інфляції 1,000, проіндексована орендна плата 137 864,54 грн, неустойка - 275 729,08 грн;
-за вересень 2024 року - орендна плата 137 864,54 грн, індекс інфляції 1,006, проіндексована орендна плата 138 691,73 грн, неустойка - 277 383,46 грн;
-за жовтень 2024 року - орендна плата 138 691,73 грн, індекс інфляції 1,015, проіндексована орендна плата 140 772,11 грн, неустойка - 281 544,22 грн;
-за листопад 2024 року - орендна плата 140 772,11 грн, індекс інфляції 1,018, проіндексована орендна плата 143 306,01 грн, неустойка - 286 612,02 грн;
-за 01.12.2024– 03.12.2024 - орендна плата 13 868,33 грн, індекс інфляції 1,019, проіндексована орендна плата 14 131,83 грн, неустойка - 28 263,66 грн.
Таким чином, загальний розмір неустойки за період з 29.04.2024 по 03.12.2024 становить 1 981 082,92 грн.
Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної та резолютивної частини в редакції постанови суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів виходить із положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. 
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні з позовом Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було заявлено вимоги на загальну суму 4 815 153,24 грн та сплачено судовий збір у розмірі 72 227,30 грн. За результатами апеляційного перегляду позовні вимоги підлягають задоволенню на загальну суму 4 407 631,18 грн, що становить 91,5367 % від заявленого розміру позову. 
Відтак на відповідача підлягає покладенню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 66 114,47 грн. 
Крім того, рішення суду першої інстанції було оскаржене позивачем лише в частині відмови у стягненні неустойки на суму 1 362 021,52 грн, за подання апеляційної скарги ним сплачено судовий збір у розмірі 24 516,39 грн. Оскільки за результатами апеляційного перегляду розмір неустойки збільшено з 1 026 583,46 грн до 1 981 082,92 грн, тобто апеляційну скаргу фактично задоволено на суму 954 499,46 грн, що становить 70,0790 % від оскаржуваної суми, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 17 180,99 грн. 
Таким чином, судовий збір, що підлягає покладенню на Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «БУДСТРОЙ» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, становить: за подання позовної заяви – 66 114,47 грн, за подання апеляційної скарги – 17 180,99 грн.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2026 у справі №916/3850/25 – задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2026 у справі №916/3850/25 – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції постанови суду апеляційної інстанції.
Резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 28.01.2026 у справі №916/3850/25 викласти у наступній редакції:
«Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" (65053, м. Одеса, вул. Сегедська, буд. 8А, код ЄДРПОУ 41005157) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, код ЄДРПОУ 26302595) заборгованість з орендної плати в сумі 2 340 845 (два мільйони триста сорок тисяч вісімсот сорок п`ять)грн. 44 коп., пеню в сумі 85 702 (вісімдесят п`ять тисяч сімсот дві)грн. 82коп., неустойку в сумі 1 981 082 грн (один мільйон дев`ятсот вісімдесят дві)грн. 92коп та судовий збір в сумі 66 114 грн (шістдесят шість тисяч сто чотирнадцять) грн. 47коп.
В решті позовних вимог відмовити.»
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "БУДСТРОЙ" (65053, м. Одеса, вул. Сегедська, буд. 8А, код ЄДРПОУ 41005157) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, код ЄДРПОУ 26302595) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 17 180,99 грн (сімнадцять тисяч сто вісімдесят)грн. 99 коп.
Доручити Господарському суду Одеської області видати накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст. 286-291 ГПК України.
Повний текст постанови складено 29.06.2026.

Головуючий суддя: А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська