ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 199/10784/23
провадження № 61-12398св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Держава України в особі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, 
треті особи: Головне Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Дніпропетровська обласна прокуратура 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року у складі судді Цитульського В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому, із урахуванням уточнень, просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь грошові кошти у розмірі 6 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 березня 2019 року у справі № 199/2151/18, який залишений без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 травня 2020 року та постановою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року, він визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 342, частиною другою статті 345 КК України.
У межах відкритого щодо нього кримінального провадження застосовувалися кайданки та запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Протягом 3,5 років перебування під слідством та судом він був обмежений у реалізації своїх законних прав на працю, що призвело до суттєвого погіршення матеріального стану, він змушений був перебувати на утриманні своєї матері-пенсіонерки. Через постійне нервування та болісне переживання всіх фактів протиправних дій щодо нього значно погіршився стан його здоров`я, він утратив сон і спокій. 
Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 310 933,33 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Враховуючи час перебування позивача під слідством та порушення його звичного укладу життя, обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди в порядку статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із мінімального розміру заробітної плати, установленої законодавством на момент розгляду справи, врахувавши час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом (3,5 роки).
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року, за наслідками розгляду апеляційних скарг Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
02 жовтня 2025 року представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області - Штирхунова А. Д. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду ід 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18, від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
13 жовтня 2025 року представник Дніпропетровської обласної прокуратури - Миргородська О. М. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року в частині стягнення моральної шкоди і ухвалити нове у вказаній частині про відмову у позові.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 161/170/24, від 05 березня 2025 у справі № 166/789/24, від 08 жовтня 2024 року у справі № 332/2527/22, від 04 вересня 2024 року у справі № 205/4113/21, від 07 лютого 2024 року у справі № 278/2621/21, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, від 05 березня 2025 у справі № 161/170/24 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційну скаргу
Касаційні скарги аргументовані тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
У касаційній скарзі представник Дніпропетровської обласної прокуратури зазначає, що розмір відшкодування, наведений та стягнутий за судовими рішеннями, є необґрунтованим і безпідставним, суди невірно розрахували суму для відшкодування такої шкоди, стягнута судами сума є непередбачуваними видатками для бюджету України.
У касаційній скарзі представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області також посилається на необґрунтованість та безпідставність стягнутого судами розміру морального відшкодування. Позивач не довів факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, в матеріалах справи в недостатній мірі наведені докази для оцінки того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності.
Доводи інших учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 31 жовтня та 11 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Шевченківського районного суду міста Дніпра цивільну справу № 199/10784/23 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, треті особи: Головне Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Дніпропетровська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди.
Зупинено виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Матеріали справи № 199/10784/23 надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що 31 січня 2018 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру за частиною другою статті 345, частиною другою статті 342 КК України.
Ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляд цілодобового домашнього арешту строк до 01 квітня 2018 року, ухвалою від 18 травня 2018 року застосовано запобіжний захід у вигляд домашнього арешту з 22:00 год до 06:00 год строком до 16 липня 2018 року, 17 серпня 2018 року застосовано аналогічний запобіжний захід до 15 жовтня 2018 року, ухвалою від 16 листопада 2018 року - строком до 14 січня 2019 року, який 08 січня 2019 року продовжено до 08 березня 2019 року.
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 березня 2019 року у справі № 199/2151/18 ОСОБА_1 визнано невинуватим за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 342, частиною другою статті 345 КК України, та виправдано у зв`язку із недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення. Запобіжний захід у виді домашнього арешту скасовано.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2020 року та ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року вказаний вирок залишено без змін.
Згідно висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертно-дослідна служба України» від 27 серпня 2019 року ОСОБА_1 завдано моральну шкоду внаслідок дій органів дізнання, досудового слідства та прокуратури. Сума заявленої ОСОБА_1 компенсації у 2 000 000,00 доларів США є суб`єктивно справедливою для нього. За розрахунком згідно методики, пропонованої Харківським НДІСЕ МЮ України, розмір грошової компенсації моральної шкоди становить 378 мінімальних заробітних плат.
Відповідно до долученого до матеріалів справи акта судово-медичного дослідження від 02 грудня 2021 року ОСОБА_1 були спричинені тілесні ушкодження в 2021 році.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду ід 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18, від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень представник Дніпропетровської обласної прокуратури зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 161/170/24, від 05 березня 2025 року у справі № 166/789/24, від 08 жовтня 2024 року у справі № 332/2527/22, від 04 вересня 2024 року у справі № 205/4113/21, від 07 лютого 2024 у справі № 278/2621/21, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, від 05 березня 2025 у справі № 161/170/24 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув у зв`язку з прийняттям виправдувального вироку відносно нього через недоведеність його участі у скоєні злочинів, інкримінованих правоохоронними органами.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Крім того, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.
Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув в силу положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у зв`язку з прийняттям виправдувального вироку відносно нього за відсутності, зокрема достатніх доказів для доведення його винуватості у злочині, інкримінованому органом досудового розслідування.
Визначаючи розмір морального відшкодування, суд першої інстанції, з яким погодився й, апеляційний суд, урахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, час перебування позивача під слідством та судом, обмеження вільного пересування, необхідність з`являтися для проведення слідчих дій та в судові засідання до суду і, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 310 933, 33 грн, яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів.
Зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то доводи касаційних скарг Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та представників Дніпропетровської обласної прокуратури щодо розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Аргументи касаційної скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про недоведеність позивачем спричинення йому моральної шкоди, є безпідставними, оскільки факт перебування позивача під слідством та судом, ухвалення судом виправдувального вироку за недоведеністю наявності у діях позивача складу кримінального правопорушення, є достатньою правовою підставою для отримання компенсації від держави у порядку, визначеному положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційних скаргах на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявниками в касаційних скаргах, оскільки висновки у цих справах та у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги Дніпропетровської обласної прокуратури про необхідність відступу від правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду наведених у касаційній скарзі, враховуючи таке.
Відступ від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20).
Проте відсутні обставини, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо спірного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, тому немає підстав для відступу від правової позиції, викладеної у зазначених постановах Верховного Суду.
При цьому практика у подібних правовідносинах є сталою, що підтверджується також вищезазначеними постановами Верховного Суду.
Аргументи касаційної скарги Дніпропетровської обласної прокуратури про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах колегія суддів відхиляє, оскільки у мотивувальній частині постанови наведено посилання на постанови Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Інші аргументи касаційних скарг не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у касаційній скарзі заявники, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційних скарг не дають підстави для висновку, що оскаржувані судове рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційні скарги залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у незміненій при перегляді частині та постанову апеляційного суду - залишити без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2025 року зупинено виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаних судових рішень підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун