Номер провадження: 22-ц/813/1648/26 
Справа № 947/34535/24
Головуючий у першій інстанції Цирфа К. А.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2025 року у цивільній справі за позовом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої суми щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
У жовтні 2024 року до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою звернувся Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради (далі також – позивач, департамент) до ОСОБА_1 (далі також – відповідач) про стягнення надмірно виплаченої щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі 75 000 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача зазначила, що на час оформлення відповідних виплат відповідачу як ВПО, остання не надала інформацію про те, що вона вже тривалий час мешкає в м. Одесі і на початок повномасштабного вторгнення рф до України не проживала разом з дитиною в м. Нова Каховка Херсонської області. У зв`язку з цим відповідачу була безпідставно виплачена вказана допомога, яка до цього часу не повернута.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2025 року позовну заяву Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надмірно виплачену щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 75 000 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:
1) матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач мав на меті проводити недобросовісну поведінку, оскільки питання ставилось про задекларованого/зареєстрованого місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, відповідь було заповнено відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №896031-2021 від 28.10.2021 ОСОБА_1 відповідно якої адреса місця проживання є АДРЕСА_1 ;
2) додатковим підтвердженням знаходження ОСОБА_1 є квитанція від 31.12.2021 р. на суму 449.00 грн. із м. Каховка, Херсонська область, що підтверджує її перебування у Херсонській області в грудня 2021 року- січень 2022 року;
3) саме на державні органи покладено обов`язок вчинити перевірку наданих даних, що у свою чергу мінімізує ризик прийняття невірного рішення, тому у даній справі на ОСОБА_2 необґрунтовано покладено обов`язок виправити помилку допущену органом державною влади;
4) судом першої інстанції при постановленні оскарженого рішення у описовій частині рішення не було обґрунтоване відсутність підтвердження повідомлення про припинення надання соціальної допомоги внутрішньо переміщеною особою на проживання та необхідність повернення коштів ОСОБА_1 .

Порядок розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
З врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 15 травня 2026 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що з відповіді Єдиного державного демографічного реєстру №906358 від 14.11.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10.11.2004 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Як пояснила позивач у останньому судовому засіданні, весною 2020 року вона переїхала з м. Нова Каховка Херсонської області на постійне місце проживання до м. Одеси.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї в м. Одеса народився син – ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06.09.2021, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №3813.
Вподальшому відповідач пояснила, що вона разом з дитиною продовжували постійно мешкати в м. Одесі. Мали укладені декларації з лікарями в м. Одесі, де, за необхідності, отримували медичну допомогу. Інколи виїжджали до м. Нова Каховка Херсонської області на нетривалий час.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що у період з 01.09.2021 по 31.08.2024 відповідач отримувала за місце проживання в м. Одесі в Управлінні соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради допомогу при народженні дитини відповідно до Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 за №1751. Період та сума виплати підтверджені рішенням управління про призначення допомоги сім`ям з дітьми б/н від 09.09.2021.
Згідно з відповіддю Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської РВА Одеської області №02/261-1/23 від 11.12.2023 ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 у період з 05.04.2022 по 31.05.2023 перебували на обліку в Татарбунарському відділі соціального захисту населення вказаного управління як внутрішньо-переміщені особи та отримували відповідну допомогу як ВПО.
Згідно з відповіддю Управління соціального захисту населення в Пересипському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради № 190807/424 від 07.11.2023 ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 у період з 31.05.2023 по 07.09.2023 перебували на обліку в указаному управлінні як внутрішньо-переміщені особи та отримували відповідну допомогу як ВПО.
Суд першої інстанції правильно встановив, що 01 серпня 2023 року виплата допомоги на проживання відповідачу припинена у зв`язку з виявленням фактів отримання допомоги при народженні дитини в Управлінні соціального захисту населення в Київському районі та отримання допомоги на проживання як внутрішньо переміщеним особам в Управлінні соціального захисту населення в Пересипському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради.
Указане рішення суб`єкта владних повноважень ОСОБА_1 в порядку адміністративного судочинства не оскаржувала.
Натомість 01 серпня 2024 року за допомогою порталу «Дія» ОСОБА_1 взагалі знялася з обліку як внутрішньо переміщена особа.

Так, відповідно до абз. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 за № 1706-VII (в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі також – Закон), внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч. 2 ст. 4 Закону).
Відповідно до абз. 1 п. 2 «Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03. 2022 за № 332 (в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин) допомога надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя, а також території адміністративно-територіальної одиниці, де проводяться бойові дії та що визначена в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка», затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06.03. 2022 за № 204.
З кумулятивного аналізу вказаних правових приписів логічно випливає, що внутрішньо переміщеною особою, є особа, яка перемістилася з тимчасово окупованої території України, або території України, де ведуться бойові дії, та (на цих територіях) може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка».
Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12. 2022 за № 309, м. Одеса до таких територій не відносилася. Натомість м. Нова Каховка Херсонської області уважається тимчасово окупованою територією з 24.02.2022.
24.02.2022, у зв`язку з повномасштабною військовою агресією рф проти України, на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, в Україні розпочав діяти воєнний стан.
Судом першої інстанції вмотивовано встановлено, а відповідачем в судовому засіданні та документах по суті справи (відзиві, запереченні на відповідь на відзив) підтверджено, що ОСОБА_1 на момент оголошення в Україні воєнного стану, тобто станом на 24.02.2022, перебувала разом із сином ОСОБА_3 на території м. Одеси, звідки вони перемістилися до м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області. До цього часу ОСОБА_1 не була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа і відповідно жодних соціальних виплат як ВПО не отримувала.
Вказані обставини також підтверджені роздруківкою руху коштів по картковому рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якого 10.01.2022 та 24.02.2022 мали місце зняття готівки в банкоматах, розташованих на території м. Одеси. Як повідомила у судовому засіданні позивач, на Новий Рік вона їздила до м. Нова Каховка, звідки повернулася до м. Одеси до 10.01.2022 де і перебувала до почату повномасштабної війни.
Натомість у заяві про надання допомоги на проживання, як внутрішньо переміщеній особі, від 06.04.2022, поданої до Татарбунарського відділу соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської РВА Одеської області, у графі «Адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, звідки перемістилася особа» ОСОБА_1 зазначила: « АДРЕСА_1 », чим увела працівників відділу та управління в оману та в подальшому безпідставно отримувала бюджетні кошти у виді соціальної допомоги особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, або території України, де ведуться бойові дії.
Аналогічні відомості ОСОБА_1 зазначила при отриманні довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01.04.2022 №5133-7000287590 відносно себе та від 01.04.2022 №5133-7000290097 відносно сина ОСОБА_3 .
Відповідно до приписів п. 4 ч. 2 ст. 9 Закону внутрішньо переміщена особа зобов`язана у разі виявлення подання завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки про взяття на облік відшкодувати фактичні витрати, понесені за рахунок державного та місцевих бюджетів у результаті реалізації прав, передбачених цим Законом.
Аналогічні приписи містяться в п. 5 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 за №332 (в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого внутрішньо переміщені особи несуть відповідальність за достовірність інформації, наданої для отримання допомоги.
Згідно з довідкою Управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 01.08.2024 за № 3571, у період з 01.05.2022 до 31.07.2023 ОСОБА_1 отримала у виді допомоги 75 000 грн, які підлягають поверненню до бюджету.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання представника відповідача на постанову КАС ВС від 14.06.2023 у справі №160/12308/22 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 у справі №420/6422/23 як не релевантні до спірних правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі. У вказаних постановах позивачем є особа, яка має статус ВПО ще з 2016 року, та перемістилася із зони проведення бойових дій у Донецькій області. Відтак правовідносини у цих справах не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.
Щодо посилання представника позивача на копію квитанції від 31.12.2021 про придбання ОСОБА_1 подарунку малюка у м. Нова Каховка Херсонської області суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказані обставини не спростовують висновків суду щодо встановлення факту відсутності відповідача та її постійного місця проживання за місцем реєстрації на час початку повномасштабного вторгнення.
Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності (ст. 68 Основного Закону).
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала
Не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України).
З аналізу приписів вказаної норми логічно випливає, що умовами неповернення отриманих коштів у виді допомоги як ВПО ОСОБА_1 є факт наявності рахункової помилки управління при нарахуванні допомоги ОСОБА_1 , а також її добросовісна поведінка.
Судом першої інстанції правильно встановлено відсутність будь-яких рахункових помилок при нарахуванні та виплаті допомоги ОСОБА_1 .
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 (справа № 910/1873/17) принцип добросовісності – це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Під час розгляду справи судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_1 , достовірно знаючи про те, що вона на час повномасштабного вторгнення рф до України (24.02.2022) не переміщалася із зони проведення бойових дій, або окупованої території, а проживала в м. Одесі, не вжила заходів щодо повідомлення департаменту про припинення виплати їй допомоги, що призвело до її безпідставного отримання у значному розмірі. Тобто її поведінка дійсно кваліфікується судом як недобросовісна.
Оскільки поведінка відповідача характеризується як недобросовісна під час виконання своїх юридичних обов`язків, суд дійшов вмотивованого висновку про необхідність стягнення надмірно перерахованих бюджетних коштів з відповідача.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довіла обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач мав на меті проводити недобросовісну поведінку, оскільки питання ставилось про задекларованого/зареєстрованого місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, відповідь було заповнено відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №896031-2021 від 28.10.2021 ОСОБА_1 відповідно якої адреса місця проживання є АДРЕСА_1 , то колегія суддів зазначає таке.
Колегією суддів встановлено, що 07 вересня 2023 року ОСОБА_1 дійсно звернулась до УСЗН в Київському районі ДП та СП ОМР із заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. У графі «адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, звідки перемістилась особа» зазначено адресу АДРЕСА_2 .
Однак суд апеляційної інстанції не може погодитися з твердженнями скаржника про те, що під час заповнення вказаної заяви ставилось питання саме про задекларованого/зареєстрованого місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, оскільки із вказаної графи міститься вказівка на те, що особа мала зазначити звідки перемістилась на момент виникнення обставин, а саме повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на момент оголошення в Україні воєнного стану, тобто станом на 24.02.2022, перебувала разом із сином ОСОБА_3 на території м. Одеси, звідки вони перемістилися до м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області. До цього часу ОСОБА_1 не була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа і відповідно жодних соціальних виплат як ВПО не отримувала.
Тобто на момент звернення УСЗН в Київському районі ДП та СП ОМР із заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 зазначила недостовірну інформацію щодо її переміщення з моменту введення в України воєнного стану.
Вищезазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 зазначила недостовірну інформацію, а тому її дії мають ознаки недобросовісності, що призвело до безпідставного набуття грошових коштів.
Таким чином, вказані доводи скаржника є такими, що спростовуються матеріалами справи, є безпідставними, а тому не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції.
Колегія суддів не може погодися з доводами скаржника про те, що саме на державні органи покладено обов`язок вчинити перевірку наданих даних, що у свою чергу мінімізує ризик прийняття невірного рішення, тому у даній справі на ОСОБА_1 необґрунтовано покладено обов`язок виправити помилку допущену органом державною влади, з урахуванням такого.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа зобов`язана у разі виявлення подання внутрішньо переміщеною особою завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки про взяття на облік відшкодувати фактичні витрати, понесені за рахунок державного та місцевих бюджетів у результаті реалізації прав, передбачених цим Законом
Крім того аналогічні приписи містяться в п. 5 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 за №332 (в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого внутрішньо переміщені особи несуть відповідальність за достовірність інформації, наданої для отримання допомоги.
З урахуванням наведених приписів законодавства України, в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин, що в даному випадку саме на внутрішньо переміщену особу покладено тягар відповідальність за достовірність інформації, наданої для отримання допомоги.
Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що саме на ОСОБА_1 покладена відповідальність за достовірність інформації під час надання інформації з метою отримання допомоги, а тому посилання скаржника на те, що саме дії державного органу призвели до прийняття невірного рішення є необґрунтованими.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.
Відповідно ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 15 травня 2026 року.

Головуючий       Р.Д. Громік

Судді:       М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева