ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2026 м. Дніпро  Справа № 908/378/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого (судді-доповідача): Стефанів Т. В., 
суддів: Демчини Т. Ю., Кошлі А. О.,
секретаря судового засідання Старини А. С.,
за участю:
позивача Мироненко Н. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН ФЕКТОРІ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.01.2026 (суддя Давиденко І. В.) у справі № 908/378/25
за позовом Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр-т. Соборний, буд. 206, ідентифікаційний код 04053915)
до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН ФЕКТОРІ" (49044, м. Дніпро, вул. Шевченка, буд. 10, ідентифікаційний код 42802041) 
відповідача 2 Фізичної особи-підприємця Тітова Костянтина Миколайовича (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 )
про стягнення суми 1 265 939,77 грн,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява (вх. № 414/08-07/25 від 17.02.2025) Запорізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН ФЕКТОРІ" про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна за період з 01.01.2021 по 31.03.2024 в розмірі 1 265 939,77 грн.
Позов заявлено на підставі ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України, ст. 120, 125 Земельного кодексу України і обґрунтовано тим, що відповідачі без належних на те правових підстав користувались земельними ділянками, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна та безпідставно зберегли кошти орендної плати за фактичне користування ними. 
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.01.2026 у справі № 908/378/25 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН ФЕКТОРІ" на користь Запорізької міської ради дохід, отриманий від безпідставно набутого майна за період з 12.03.2019 по 31.12.2024 в розмірі 1 598 457,76 грн.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Тітова Костянтина Миколайовича на користь Запорізької міської ради дохід, отриманий від безпідставно набутого майна за період з 29.01.2021 по 31.12.2024 в розмірі 320 231,14 грн. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН ФЕКТОРІ" на користь Запорізької міської ради витрати на сплату судового збору в розмірі 19 181,50 грн. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Тітова Костянтина Миколайовича на користь Запорізької міської ради витрати на сплату судового збору в розмірі 3 842,77 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що саме факт користування земельною ділянкою без оформлення прав є достатньою підставою для виникнення кондикційного зобов`язання; розмір такого зобов`язання може визначатися за аналогією з орендною платою на підставі нормативної грошової оцінки; витяг з НГО є належним і достатнім доказом для таких розрахунків; сплата земельного податку не впливає на обсяг відповідальності відповідача; та пільги воєнного часу до фактичних користувачів не застосовуються. Сукупність цих висновків і стала підставою для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРІН ФЕКТОРІ" подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.01.2026 у справі №908/378/25, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області у даній справі. Прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Запорізької міської ради в повному обсязі.
Апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права і не відповідає критеріям законності та обґрунтованості.
Так, суд безпідставно відмовив у зупиненні провадження у справі, незважаючи на наявність паралельного адміністративного спору, предметом якого є оскарження законності витягу з нормативної грошової оцінки земельної ділянки - ключового та фактично єдиного доказу, покладеного в основу позовних вимог. Без встановлення правомірності цього документа розгляд господарської справи є об`єктивно неможливим, оскільки саме від нього залежить як наявність, так і розмір заявлених до стягнення сум. Проте суд першої інстанції не лише не надав належної оцінки преюдиціальному значенню адміністративної справи, а й фактично перебрав на себе функцію оцінки правомірності адміністративного акта, чим вийшов за межі своєї юрисдикції. За таких обставин розгляд справи по суті був передчасним, що саме по собі є самостійною підставою для скасування рішення.
Крім того, судом порушено принципи змагальності та рівності сторін, гарантовані статтями 7, 13 ГПК України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, суд відмовив у задоволенні клопотань відповідача про витребування доказів, необхідних для перевірки правильності визначення нормативної грошової оцінки, не надав належної оцінки доводам сторони захисту та фактично безкритично прийняв позицію позивача. Такі дії призвели до того, що відповідач був позбавлений реальної можливості спростувати розрахунок позивача, що свідчить про істотну процесуальну нерівність сторін.
Окремо слід зазначити, що суд поклав в основу рішення доказ, правомірність якого є спірною та оскаржується в іншому судовому провадженні, - витяг з нормативної грошової оцінки. При цьому жодної належної перевірки його законності та обґрунтованості суд не здійснив, що ставить під сумнів допустимість такого доказу.
Більше того, розмір заявлених до стягнення сум було визначено на підставі штучного "зворотного" розрахунку нормативної грошової оцінки за попередні роки, здійсненого без наявності відповідних офіційних витягів за 2021-2023 роки. Таким чином, суд фактично визнав допустимими розрахункові показники, які не підтверджені належними доказами, що прямо суперечить вимогам процесуального закону щодо належності та допустимості доказів.
Судом також неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема статті 1212-1214 ЦК України. Суд помилково ототожнив відсутність договору оренди із наявністю безпідставного збагачення та стягнув з відповідача так звану "орендну плату", яка має виключно розрахунковий, гіпотетичний характер. При цьому не було встановлено факту реального набуття або збереження відповідачем майна у відповідному розмірі, що є обов`язковою умовою застосування кондикційних зобов`язань.
Крім того, суд першої інстанції проігнорував факт сплати відповідачем коштів за користування земельною ділянкою у вигляді земельного податку в значному розмірі, що свідчить про відсутність у цій частині безпідставного збереження коштів. Неврахування цих платежів призвело до фактичного подвійного стягнення грошових коштів за один і той самий об`єкт і той самий період.
Також суд не застосував норми спеціального законодавства воєнного часу, зокрема підпункт 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, який передбачає звільнення від нарахування та сплати плати за землю за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 для територій, на яких ведуться бойові дії. Оскільки спірна земельна ділянка розташована у місті Запоріжжі, яке віднесене до таких територій, включення зазначеного періоду до розрахунку є безпідставним та призвело до істотного завищення суми стягнення.
У сукупності наведені обставини свідчать про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене передчасно, без належного дослідження обставин справи, з істотними порушеннями принципів змагальності та рівності сторін, на підставі спірних і недопустимих доказів, із неправильним застосуванням норм матеріального права та без урахування фактично сплачених коштів і спеціальних пільг воєнного часу, що призвело до незаконного та необґрунтованого визначення як підстав, так і розміру стягнення, у зв`язку з чим таке рішення підлягає скасуванню.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Запорізька міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти її задоволення та вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, посилаючись на наступне.
Основні доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до того, що рішення Господарського суду Запорізької області від 21.01.2026 у справі №908/378/25 є законним, обґрунтованим та ухваленим із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, тоді як доводи апеляційної скарги є недоведеними та не спростовують установлених судом обставин.
Позивач зазначає, що твердження Відповідача-1-Апелянта про істотне порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з відмовою у зупиненні провадження у справі є безпідставними, оскільки ухвали Господарського суду Запорізької області від 16.09.2025 та 15.12.2025 постановлені відповідно до вимог процесуального закону, а апелянтом не доведено існування обставин, які б унеможливлювали розгляд справи по суті.
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо порушення судом принципу повноти та об`єктивності оцінки доказів. Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки апелянт не довів неможливості самостійного отримання відповідних документів та не надав доказів вжиття заходів для їх одержання, що прямо суперечить вимогам ст. 81 Господарського процесуального кодексу України. Отже, суд діяв у межах процесуальних повноважень та відповідно до принципу змагальності сторін.
Позивач наголошує, що суд першої інстанції правильно кваліфікував спірні правовідносини як кондикційні. Оскільки відповідачі користувалися земельною ділянкою комунальної власності без належно оформленого права оренди та без укладення договору оренди землі, вони без достатньої правової підстави зберегли у себе кошти, які мали сплачувати за користування земельною ділянкою. Такі правовідносини підпадають під регулювання ст. 1212-1214 ЦК України. При цьому для виникнення кондикційного зобов`язання не має значення вина особи, а визначальним є сам факт безпідставного збереження майна за рахунок іншої особи. Правильність такого підходу підтверджується усталеною практикою Верховного Суду, зокрема постановами Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі №925/230/17.
Позивач також вказує, що безпідставними є доводи апелянта про необхідність зменшення розміру стягнення на суму сплаченого земельного податку. Земельний податок та орендна плата є різними формами плати за землю, які мають різну правову природу та різних суб`єктів сплати. Оскільки відповідач не був власником земельної ділянки, постійним землекористувачем або орендарем, він не був належним платником земельного податку. Водночас фактичне користування земельною ділянкою без договору оренди не звільняє його від обов`язку повернути безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати. Добровільна сплата земельного податку не може бути підставою для зменшення суми кондикційного стягнення.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки та застосування коефіцієнтів індексації, Позивач зазначає, що розрахунок здійснено на підставі чинного витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки №НВ-2300051832024 від 09.04.2024, який є належним та допустимим доказом відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду. Вказаний витяг є чинним, не скасований та не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. При визначенні розміру нормативної грошової оцінки та коефіцієнтів індексації Позивачем застосовано чинні положення Податкового кодексу України, Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок та відповідних рішень Запорізької міської ради.
Окремо Позивач заперечує доводи апелянта щодо неправомірного включення до розрахунку періоду з 01.03.2022 по 31.12.2022 у зв`язку з воєнним станом. Позивач зазначає, що пільги, передбачені пп. 69.14 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, застосовуються виключно до осіб, які мають належним чином оформлене право власності, постійного користування або оренди земельної ділянки. Оскільки відповідач користувався земельною ділянкою фактично, без оформлення права користування, він не є суб`єктом, на якого поширюється зазначена податкова пільга. Такий підхід узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у справах №922/2378/20, №908/1196/24 та №908/1301/24.
Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, належним чином оцінив подані сторонами докази та дійшов правомірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності. Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених судом обставин та не підтверджують неправильного застосування судом норм матеріального чи процесуального права, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.
Від Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН ФЕКТОРІ" надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, згідно з якою просить доводи відзиву Запорізької міської ради залишити без задоволення, апеляційну скаргу ТОВ "ГРІН ФЕКТОРІ" задовольнити, рішення Господарського суду Запорізької області від 21.01.2026 у справі № 908/378/25 скасувати.
Основні доводи заперечень на відзив Позивача зводяться до того, що наведені у відзиві аргументи не спростовують ключових доводів апеляційної скарги та не підтверджують законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Апелянт зазначає, що доводи Позивача про нібито безпідставність клопотань про зупинення провадження у справі є необґрунтованими, оскільки адміністративна справа №280/7805/25 безпосередньо стосувалася правомірності витягу з нормативної грошової оцінки земельної ділянки №НВ-2300051832024 від 09.04.2024, який був ключовим доказом у даній господарській справі та покладений судом першої інстанції в основу розрахунку заявленої до стягнення суми. Сам факт повторного звернення із клопотаннями про зупинення провадження не свідчить про зловживання процесуальними правами, а був зумовлений наявністю невирішеного спору щодо законності основного доказу. На момент розгляду господарської справи адміністративний спір остаточно не був завершений, а тому існувала об`єктивна неможливість повного та правильного вирішення справи без встановлення правомірності витягу з НГО. Відмова у зупиненні провадження призвела до використання судом документа, легальність якого оспорювалася в іншому судовому процесі, що створює ризик ухвалення взаємовиключних судових рішень та суперечить принципу правової визначеності.
Також Апелянт вважає безпідставними доводи Позивача про правомірність відмови у витребуванні доказів. Предметом витребування були документи, безпосередньо пов`язані з предметом доказування, а саме офіційні витяги з нормативної грошової оцінки за кожен спірний рік, рішення органу місцевого самоврядування щодо затвердження НГО та документи про застосовані коефіцієнти індексації. Без дослідження цих документів неможливо перевірити правильність визначення розміру заявленої до стягнення суми. При цьому сам Позивач фактично визнав, що окремі витяги за попередні роки не формувалися, а показники визначалися розрахунковим способом шляхом математичного перерахунку. Отже, в основу рішення було покладено не первинні офіційні документи за відповідні періоди, а похідну розрахункову модель. За таких обставин відмова у витребуванні доказів свідчить про неповне з`ясування обставин справи та порушення вимог статей 13, 74, 81, 86 ГПК України щодо повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів.
Апелянт також наголошує, що Позивач не спростував доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування конструкції безпідставного збагачення. Навіть якщо спірні правовідносини можуть кваліфікуватися як кондикційні, це не звільняє Позивача від обов`язку довести факт та конкретний розмір безпідставно збережених коштів. Натомість Позивач фактично підмінив доказування реального обсягу збереженого майна абстрактним розрахунком "еквіваленту орендної плати", без укладеного договору оренди, без погодженого сторонами розміру плати та без належного підтвердження показників, на яких ґрунтується розрахунок. Посилання на практику Верховного Суду підтверджує лише загальну можливість застосування статей 1212-1214 ЦК України до відносин фактичного користування земельною ділянкою, однак не звільняє суд від обов`язку перевіряти належність та допустимість доказів у кожній конкретній справі.
Крім того, Апелянт вказує на безпідставність позиції Позивача щодо неврахування сплачених ТОВ "ГРІН ФЕКТОРІ" коштів у розмірі 603 173,08 грн. Для цілей статті 1212 ЦК України визначальним є не податкова кваліфікація платежу, а факт того, чи залишилися відповідні кошти у відповідача. Оскільки зазначені кошти фактично були сплачені до бюджету територіальної громади, у цій частині відсутній елемент безпідставного збереження майна. Неврахування фактично сплачених коштів призводить до подвійного стягнення за один і той самий період користування земельною ділянкою та суперечить самій природі кондикційного зобов`язання.
Щодо доводів Позивача про правомірність застосування витягу з НГО від 09.04.2024 та "зворотного" розрахунку за попередні роки, Апелянт зазначає, що витяг є належним доказом лише станом на дату його формування, однак не підтверджує автоматично показники нормативної грошової оцінки за 2021-2023 роки. Сам Позивач визнав, що нормативно-правовими актами не передбачено можливості формування витягів за минулі роки, а тому значення НГО за відповідні періоди визначалися шляхом математичного перерахунку із застосуванням коефіцієнтів індексації. Таким чином, розмір заявленої до стягнення суми був визначений не на підставі належних первинних документів, а шляхом реконструкції показників розрахунковим способом. При цьому суд першої інстанції не перевірив, чи не змінювалися істотні характеристики земельної ділянки та чи правомірно було застосовано ретроспективний механізм визначення НГО.
Апелянт також не погоджується з доводами Позивача щодо незастосування спеціального законодавства воєнного часу за період з 01.03.2022 по 31.12.2022. Позивач одночасно використовує нормативну модель орендної плати для визначення розміру кондикційної вимоги та водночас заперечує застосування передбачених законодавством пільг щодо плати за землю для територій активних бойових дій. Такий підхід є внутрішньо суперечливим. Якщо при розрахунку вимоги застосовуються елементи правового режиму плати за землю, то не можуть ігноруватися й спеціальні норми воєнного часу, які звільняли від плати за землю на відповідних територіях. При цьому суд першої інстанції не надав належної оцінки дії підпункту 69.14 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України та не навів переконливих мотивів включення спірного періоду до розрахунку.
Таким чином, відзив Позивача фактично зводиться до повторення позиції, викладеної у позові та підтриманої судом першої інстанції, однак не містить належного спростування доводів апеляційної скарги щодо незаконності використання спірного витягу з НГО, порушення судом норм процесуального права при відмові у зупиненні провадження та витребуванні доказів, недоведеності розміру безпідставного збагачення, неврахування фактично сплачених коштів та безпідставного включення до розрахунку періоду дії спеціального законодавства воєнного часу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Стефанів Т. В. (доповідач), судді - Кошля А. О., Демчина Т. Ю.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН ФЕКТОРІ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.01.2026 у справі № 908/378/25.
Витребувано матеріали справи № 908/378/25 у Господарського суду Запорізької області.
11.03.2026 справа № 908/378/25 надійшла на адресу Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2026 призначено справу № 908/378/25 до розгляду в судовому засіданні на 01.04.2026 о 10 год. 30 хв.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026 заяву представника Запорізької міської ради - Мироненко Наталії Олексіївни про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 908/378/25 задоволено.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2026 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН ФЕКТОРІ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.01.2026 (суддя Давиденко І. В.) у справі № 908/378/25 відкладено на 13.05.2026 о 10:00 год. 
13.05.2026 в судове засідання з`явився представник позивача, відповідачі 1,2 наданим процесуальним правом не скористались та не забезпечили явку в судове засідання повноважних представників.
Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності зазначених представників сторін.
У судовому засіданні 13.05.2026 колегією суддів оголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) у справі.

Встановлені судом обставини справи.
Земельна ділянка площею 1,4458 га за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каліброва, 15, кадастровий номер 2310100000:02:022:0140, є сформованою як об`єкт цивільних прав, оскільки їй присвоєно кадастровий номер та відомості про неї внесено до Державного земельного кадастру. Право комунальної власності на зазначену земельну ділянку належить територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.
ТОВ "ГРІН ФЕКТОРІ" та ФОП Тітов К. М. є власниками розташованих на спірній земельній ділянці об`єктів нерухомого майна. При цьому у спірний період відповідачами не було оформлено речових прав на користування земельною ділянкою, зокрема не укладено договорів оренди землі та не здійснено державної реєстрації права оренди.
Відповідно до листа Департаменту управління активами Запорізької міської ради договори оренди щодо спірної земельної ділянки з відповідачами не обліковуються. Разом з тим, відповідачі фактично користувалися земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм об`єкти нерухомого майна.
Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок від 09.04.2024 нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки становить 15 196 080,90 грн.
На підставі зазначених даних Запорізькою міською радою здійснено розрахунок недоотриманих доходів за фактичне користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів. Відповідно до такого розрахунку сума недоотриманих доходів становить щодо ТОВ "ГРІН ФЕКТОРІ" за період з 12.03.2019 по 31.12.2024 - 1 598 457,76 грн; щодо ФОП Тітова К. М. за період з 29.01.2021 по 31.12.2024 - 320 231,14 грн. 
Позивач посилається на те, що відповідачі, користуючись земельною ділянкою комунальної власності без належного оформлення права користування, безпідставно зберегли у себе кошти, які повинні були сплачувати за користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим виникли підстави для застосування положень статей 1212-1214 ЦК України.
Встановлені обставини свідчать про те, що відповідачі фактично використовували земельну ділянку комунальної власності без належної правової підстави та без внесення плати за таке користування, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі еквівалента орендної плати.
Зазначені вище обставини стали підставою для звернення позивача до суду, за результатом розгляду прийнято оскаржуване рішення.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.
Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН ФЕКТОРІ" на користь Запорізької міської ради дохід, отриманий від безпідставно набутого майна за період з 12.03.2019 по 31.12.2024 в розмірі 1 598 457,76 грн, сплату судового збору в розмірі 3 842,77 грн. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Тітова Костянтина Миколайовича на користь Запорізької міської ради дохід, отриманий від безпідставно набутого майна за період з 29.01.2021 по 31.12.2024 в розмірі 320 231,14 грн. 
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що саме факт користування земельною ділянкою без оформлення прав є достатньою підставою для виникнення кондикційного зобов`язання; розмір такого зобов`язання може визначатися за аналогією з орендною платою на підставі нормативної грошової оцінки; витяг з НГО є належним і достатнім доказом для таких розрахунків; сплата земельного податку не впливає на обсяг відповідальності відповідача; та пільги воєнного часу до фактичних користувачів не застосовуються. Сукупність цих висновків і стала підставою для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційний господарський суд погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів у розмірі несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності, оскільки фактичне використання земельної ділянки без належного оформлення речових прав не звільняє особу від обов`язку сплачувати плату за землю.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним, а об`єктом плати є земельна ділянка. Орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, розмір якого визначається на підставі нормативної грошової оцінки земельної ділянки та відповідних рішень органу місцевого самоврядування.
Колегією суддів встановлено, що відповідачі, будучи власниками об`єктів нерухомого майна, розташованих на спірній земельній ділянці, протягом тривалого часу фактично користувалися цією земельною ділянкою без оформлення права оренди та без внесення плати за користування землею. За таких обставин між сторонами виникли не договірні, а кондикційні правовідносини, врегульовані статтями 1212-1214 ЦК України.
Саме по собі невчинення відповідачами дій щодо оформлення права користування земельною ділянкою не може створювати для них привілейоване становище порівняно з добросовісними землекористувачами та звільняти їх від обов`язку компенсувати власнику земельної ділянки вартість фактичного користування нею.
Колегія суддів погоджується з тим, що відповідачі без достатньої правової підстави зберегли у себе кошти, які повинні були сплачувати як орендну плату за користування земельною ділянкою комунальної власності. У свою чергу, Запорізька міська рада була позбавлена можливості отримувати відповідні надходження до місцевого бюджету як власник земельної ділянки.
Правильним є і висновок суду про те, що для виникнення кондикційного зобов`язання не має значення наявність чи відсутність вини відповідачів. Вирішальним є сам факт безпідставного збереження коштів однією особою за рахунок іншої, що відповідає змісту статей 1212-1214 ЦК України та усталеній практиці Верховного Суду, зокрема правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17.
Колегія суддів констатує, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, а її розмір визначається відповідно до нормативної грошової оцінки земельної ділянки та ставок, затверджених органом місцевого самоврядування. Рішенням Запорізької міської ради № 26 від 28.11.2018 встановлено ставку орендної плати у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а тому позивач здійснив розрахунок саме у спосіб, передбачений законом.
Належним та допустимим доказом нормативної грошової оцінки земельної ділянки суд правомірно визнав витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 09.04.2024 № НВ-2300051832024. Вказаний витяг є чинним, не скасованим та не визнаним незаконним у встановленому законом порядку, а тому підлягав врахуванню при визначенні розміру безпідставно збережених коштів.
Доводи апелянта щодо неправомірності застосування коефіцієнтів індексації та так званого "зворотного перерахунку" нормативної грошової оцінки обґрунтовано відхилені судом, оскільки чинним законодавством не передбачено механізму формування витягів із нормативної грошової оцінки за минулі роки. За таких умов визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки за попередні періоди шляхом застосування відповідних коефіцієнтів індексації є єдиним можливим та нормативно врегульованим способом розрахунку.
Обґрунтованими є також висновки суду про відсутність підстав для зменшення суми безпідставно збережених коштів на суму земельного податку, добровільно сплаченого відповідачем. Земельний податок та орендна плата є різними за правовою природою формами плати за землю. Оскільки відповідач не був власником або постійним користувачем земельної ділянки, він не був платником земельного податку у розумінні Податкового кодексу України. Водночас єдиною належною формою плати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності для нього була саме орендна плата.
Тому добровільна сплата земельного податку не припиняє та не замінює обов`язку повернути безпідставно збережені кошти у вигляді несплаченої орендної плати. Правильно суд першої інстанції зазначив, що самостійне визначення відповідачем виду платежу та його сплата не змінюють природи спірних правовідносин.
Безпідставними є й доводи апелянта про необхідність зупинення провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України.
Відповідно до зазначеної норми, обов`язкове зупинення провадження можливе лише у випадку об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, тобто тоді, коли встановлення певних обставин повністю виходить за межі компетенції господарського суду та не може бути здійснене на підставі наявних у справі доказів.
Однак у даному випадку такої об`єктивної неможливості не існувало.
Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою без належного оформлення правовстановлюючих документів та визначення розміру безпідставно збережених коштів.
Натомість адміністративна справа № 280/7805/25 стосується виключно правомірності витягу з нормативної грошової оцінки земельної ділянки та не вирішує питань фактичного користування земельною ділянкою, відсутності оформленого права оренди, виникнення у відповідача обов`язку сплачувати кошти за користування земельною ділянкою чи наявності підстав для застосування статей 1212-1214 ЦК України.
Сам по собі факт оскарження адміністративного акта не свідчить про його незаконність та не припиняє його чинності. До моменту скасування відповідний витяг є чинним офіційним документом, виданим уповноваженим органом, та користується презумпцією правомірності.
Господарський суд не був позбавлений можливості самостійно оцінити наявні у справі докази та встановити відповідні обставини, а тому підстави для застосування пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України були відсутні.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що саме по собі існування іншого судового спору не є безумовною підставою для зупинення провадження. Для цього має існувати прямий преюдиціальний зв`язок між справами, за якого встановлення певних обставин в іншому процесі є визначальним та необхідним для вирішення спору.
У даному випадку такого зв`язку немає, оскільки навіть можливе скасування витягу з НГО не спростовує факту користування земельною ділянкою, обов`язку сплачувати кошти за таке користування та можливості визначення розміру безпідставно збережених коштів на підставі інших доказів і нормативних показників.
Отже, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотань про зупинення провадження.
Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про порушення принципів змагальності та рівності сторін.
Відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи та повною мірою реалізував свої процесуальні права, зокрема подавав відзив, письмові пояснення, клопотання, заперечення та докази на підтвердження своєї позиції. Усі подані документи були прийняті судом та долучені до матеріалів справи, що свідчить про забезпечення відповідачу реальної можливості брати участь у процесі та відстоювати власну правову позицію.
Незгода сторони з оцінкою доказів або процесуальними рішеннями суду не свідчить про порушення принципу змагальності.
Посилання апелянта на відмову у витребуванні доказів також є безпідставними, оскільки відповідно до статей 74, 81 ГПК України саме сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається. Відповідач не довів неможливості самостійного отримання відповідних документів та фактично намагався перекласти обов`язок доказування на суд.
При цьому витяг з НГО був наявний у матеріалах справи, відповідач мав можливість надати контррозрахунок, альтернативні докази або висновки спеціалістів, однак жодних належних доказів недостовірності розрахунків позивача суду не подав.
Твердження про "безкритичне" прийняття судом позиції позивача є оціночними та не підтверджуються конкретними процесуальними порушеннями.
Суд першої інстанції дослідив подані сторонами докази, навів мотиви прийнятого рішення та надав оцінку доказам відповідно до статті 86 ГПК України.
Безпідставними є й доводи апелянта про порушення судом стандартів оцінки доказів. Посилання апелянта фактично зводяться до незгоди з висновками суду.
Суд першої інстанції правомірно врахував витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку як належний та допустимий доказ, оскільки цей документ виданий компетентним органом, містить усі необхідні реквізити, є офіційним документом та на момент розгляду справи був чинним і не скасованим.
Сам факт судового оскарження документа не позбавляє його доказової сили.
Апелянт не надав належних доказів недостовірності витягу, помилковості застосованих коефіцієнтів чи неправильності здійсненого розрахунку. Доводи про "штучний перерахунок" мають припущувальний характер та не підтверджені належними доказами.
Також безпідставними є посилання апелянта на підпункт 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.
Предметом даної справи є не стягнення податкового зобов`язання та не нарахування орендної плати у податковому розумінні, а стягнення безпідставно збережених коштів відповідно до статей 1212-1214 ЦК України.
Кондикційне зобов`язання має цивільно-правову природу та виникає з факту безоплатного користування земельною ділянкою без належної правової підстави.
Податкові пільги, передбачені Податковим кодексом України, регулюють виключно питання податкового обов`язку, нарахування земельного податку та орендної плати як форми податкового платежу, однак не усувають обов`язку особи компенсувати власнику земельної ділянки вартість фактичного користування майном без належної правової підстави.
Крім того, апелянт не довів наявності підстав для автоматичного застосування зазначеної пільги саме до спірних правовідносин та не підтвердив неможливість користування земельною ділянкою у відповідний період. Матеріали справи, навпаки, підтверджують фактичне використання земельної ділянки відповідачем у спірний період.
Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, надав належну оцінку доказам та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, а тому підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ґрунтуються на припущеннях, спрямовані на переоцінку доказів та не містять належного правового обґрунтування. Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права та дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Підстави для скасування або зміни рішення відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Скаржник, звертаючись з апеляційною скаргою, не довів неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі рішення.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН ФЕКТОРІ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.01.2026 у справі № 908/378/25 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 21.01.2026 у справі № 908/378/25 - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 ГПК України.

Повна постанова складена та підписана 21.05.2026.

Головуючий суддя Т. В. СТЕФАНІВ

Суддя Т. Ю. ДЕМЧИНА

Суддя А. О. КОШЛЯ