ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.05.2026	Справа № 910/8195/25	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Морозова С.М., при секретарі судового засідання Кот О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу 
за позовом Фізичної особи-підприємця Міщенко Едуарда Олександровича, м. Запоріжжя
до Комунального закладу “Комплексна дитячо-юницька спортивна школа “Козак”, м. Київ
про стягнення 70 462,56 грн, - 

За участю представників сторін:
від позивача: не з`явились; 
від відповідача: Олексієнко Л.В. (адвокат за ордером серія АІ№2022101 від 13.10.2025).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
01.07.2025 року Фізична особа-підприємець Міщенко Едуард Олександрович (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Комунального закладу “Комплексна дитячо-юницька спортивна школа “Козак” (відповідач) суми заборгованості в розмірі 44 009,00 грн, суми пені в розмірі 1 845,00 грн, суми 3% річних в розмірі 17 234,64 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 7 373,92 грн, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору технічного нагляду №3 від 13.11.2023 року в частині оплати виконаних позивачем робіт.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2025 року справу №910/8195/25 передано на розгляд судді Морозову С.М.
Ухвалою від 16.07.2025 року позовну заяву було залишено без розгляду та надано позивачу час на усунення недоліків позовної заяви.
21.07.2025 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 29.07.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.
14.08.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, клопотання про призначення в справі експертизи, клопотання про витребування доказів та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою від 19.08.2025 року відзив на позовну заяву, клопотання про призначення в справі експертизи, клопотання про витребування доказів та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, подані Комунальним закладом “Комплексна дитячо-юницька спортивна школа “Козак”, були повернуті без розгляду у зв`язку з відсутністю у відповідача зареєстрованого електронного кабінету.
26.08.2025 року від відповідача до суду надійшло клопотання про поновлення процесуального строку для прийняття судом відзиву на позовну заяву, клопотання про призначення в справі експертизи, клопотання про витребування доказів та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, у зв`язку з наявністю у відповідача електронного кабінету.
У відзиві відповідачем зазначено, що оригінал акту у відповідача відсутній і встановити достовірність документу не вбачається за можливе. Окрім того, сума послуг з технагляду в першому акті і в другому різняться в три рази, що ставить під сумнів надані позивачем докази. Також договір не передбачає можливості позивачу здійснювати нарахування пені відповідачу.
Ухвалою від 15.09.2025 року заяву Комунального закладу “Комплексна дитячо-юницька спортивна школа “Козак” про поновлення процесуального строку задоволено та прийнято подані ним відзив на позовну заяву, клопотання про призначення в справі експертизи, клопотання про витребування доказів та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Також, ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 розгляд справи №910/8195/25 постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14.10.2025.
В підготовчому засіданні 14.10.2025 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, задоволено клопотання позивача про витребування доказів у відповідача, запропоновано сторонам надати додаткові письмові пояснення та оголошено перерву до 25.11.2025.
19.01.2026 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення до справи оригіналів документів: Договору технічного нагляду №3 від 13.11.2023 року, Протоколу погодження договірної ціни, №Акту №1 від 15.11.2023 року, Акту №2 від 20.12.2023 року.
В підготовчому засіданні 25.11.2025 судом було оголошено перерву до 20.01.2026.
В підготовчому засіданні 20.01.2026 судом було оголошено перерву до 17.02.2026.
16.02.2026 до суду від позивача надійшли заперечення проти клопотання про призначення експертизи.
17.02.2026 до суду від відповідача надійшли письмові пояснення з клопотання про відкликання його клопотання про призначення експертизи. В поясненнях відповідачем вказано, що наданий позивачем Акт №2 (долучений до справи в оригіналі) є неналежним доказом, оскільки дата цього документу складена олівцем, а підпис від імені відповідача ставиться під сумнів.
В підготовчому засіданні 17.02.2026 судом залишено без розгляду клопотання відповідача про призначення експертизи та оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.
Ухвалою від 17.02.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 07.04.2026 року.
В засіданні 07.04.2026 року у справі було оголошено перерву до 26.05.2026 року.
В засіданні 26.05.2026 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:
13.11.2023 року між Комунальним закладом «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа «Козак» (відповідач, замовник) та Фізичною особою-підприємцем Міщенко Едуардом Олександровичем (позивач, виконавець) укладено Договір технічного нагляду за будівництвом №3 (надалі – Договір), відповідно до п. 1.1. якого виконавець бере на себе зобов`язання за дорученням замовника здійснювати технічний нагляд за будівництвом у відповідності до Порядку здійснення технічного нагляду під час будівництва за об`єктами архітектури, затвердженого Постановою КМУ від 11.07.2007 №903 та згідно з іншими нормами та правилами, встановленими чинним законодавством України.
Виконавець здійснює технічний нагляд за будівництвом щодо об`єкта: «Поточний ремонт другого поверху приміщення КДЮСШ «Козак» за адресою: м. Київ, вул. Ахматової Анни 13-В, ДК 021:2015-71520000-9 – Послуги за виконанням будівельних робіт». (п. 1.2. Договору).
Виконавець проводить перевірку:
- відповідності виконаних будівельно-монтажних робіт, конструкцій, виробів, матеріалів та обладнання договірній ціні, технічних умов та інших нормативних документів;
- наявності документів, які підтверджують якісні характеристики конструкцій, виробів, матеріалів та обладнання, що використовується під час будівництва об`єкта, технічного паспорта, сертифіката;
- виконання підрядною організацією вказівок і приписів виданих за результатами технічного нагляду, державного архітектурно-будівельного контролю та державного нагляду;
- відповідності актів приймання виконаних робіт (КБ-2в) фактично виконаним роботам по об`єкту. (п. 1.3.1. Договору).
Пунктом 2.1. Договору сторонами передбачено, що вартість послуг за даним договором становить 146 705,38 грн, без ПДВ з урахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, установлених чинним законодавством (протокол договірної ціни, що є невід`ємним додатком №1 до цього договору).
Вартість робіт за даним договором коригується у разі зміни кошторисної вартості об`єкта, відносно якого здійснюється технічний нагляд за будівництвом, в залежності від суми фактично виконаних будівельних робіт, які підтверджені підрядником відповідними актами приймання виконаних робіт (ф. КБ-2в, КБ-3). (п. 2.2. Договору).
Виконавець надає замовнику акти виконаних робіт по здійсненню технічного нагляду за будівництвом (далі – акти виконаних робіт) на підпис тільки після підписання замовником актів приймання виконаних робіт (ф. КБ-2в) по об`єкту будівництва. (п. 2.3. Договору).
Замовник сплачує вартість робіт в обсязі, визначеному в акті виконаних робіт, на банківський рахунок виконавця протягом 15 днів з дня підписання акту виконаних робіт, по мірі надходження бюджетних коштів. (п. 2.4. Договору).
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до дати прийняття закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації в установленому порядку, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 №461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», що свідчить про відповідність об`єкта вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджує його готовність до експлуатації, а в частині обов`язків по оплаті наданих послуг по фінансовим та гарантійним обов`язкам – до повного проведення розрахунків, але не пізніше 31.12.2023 року. (п. 3.1. Договору).
Додатком №1 до Договору сторони підписали Протокол погодження договірної ціни, яка становить 146 705,38 грн, без ПДВ з урахуванням податків зборів, та обов`язкових платежів, установлених чинним законодавством.
Так, на виконання умов Договору, між сторонами підписано Акт №1 від 15.11.2023 року про надання послуг технічного нагляду на суму 14 500,00 грн.
Відповідно до платіжної інструкції №207 від 27.12.2023 року відповідачем здійснено оплату вартості технічного нагляду на суму в розмірі 14 500,00 грн.
В подальшому, як зазначено в позові, позивачем та відповідачем підписано Акт №2 від 20.12.2023 року про надання послуг технічного нагляду на суму 44 009,45 грн.
Проте, у зв`язку з неоплатою відповідачем вказаної суми, позивачем було направлено відповідачу претензію №11 від 31.03.2025 року з вимогою здійснити оплату.
У зв`язку з неотриманням відповіді від відповідача та непроведенням розрахунку за Договором, позивач звернувся до суду з даним позовом, і з вимогою про стягнення з відповідача суми основної заборгованості в розмірі 44 009,00 грн, суми пені в розмірі 1 845,00 грн, суми 3% річних в розмірі 17 234,64 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 7 373,92 грн.
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що він не заперечує проти існування договірних відносин з позивачем, проте сума послуг з технагляду в першому акті і в другому різняться в три рази, що ставить під сумнів надані позивачем докази, а наданий позивачем Акт №2 (долучений до справи в оригіналі) є неналежним доказом, оскільки дата цього документу складена олівцем, а підпис від імені відповідача ставиться останнім під сумнів. Також, договір не передбачає можливості позивачу здійснювати нарахування пені відповідачу.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов`язань та обов`язковим для виконання сторонами.
За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором послуг.
Статтею 901 ЦК України закріплено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії, або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.
Як встановлено вище, на підставі Договору позивачем було надано відповідачу послуги згідно Акту №1 від 15.11.2023 року на суму 14 500,00 грн, які оплачені відповідачем згідно платіжної інструкції №207 від 27.12.2023 року на вказану суму, що не заперечно жодною із сторін.
Втім, в подальшому, як зазначає позивач, на підставі Акту №2 від 20.12.2023 року позивачем було надано відповідачу послуги з технічного нагляду на суму 44 009,45 грн.
Однак, заперечуючи дану обставину, відповідач вказав, що наданий позивачем Акт №2 (долучений позивачем до справи в оригіналі) є неналежним доказом у справі, оскільки дата цього документу складена олівцем, а підпис від імені відповідача ставиться останнім під сумнів.
Так, відповідачем подано до суду клопотання про призначення в справі почеркознавчої експертизи щодо дослідження питання виконання підпису від імені директора відповідача самим директором та чи виконано відтиск печатки датою акту, яку проставлено олівцем.
Статтею 1 Закону України “Про судову експертизу” передбачено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Відповідно до ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Відповідно до п. 2.2. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» на експерта покладаються, зокрема, обов`язки забезпечити збереження об`єкта експертизи. Якщо дослідження пов`язане з повним або частковим знищенням об`єкта експертизи або зміною його властивостей, експерт повинен одержати на це дозвіл від органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта).
Пунктом 3.3. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» визначено, що якщо під час проведення експертизи об`єкт (об`єкти) дослідження може(уть) бути пошкоджений(і) або знищений(і), у документі про призначення експертизи (залучення експерта) повинен міститися дозвіл на його пошкодження або знищення.
Задля можливості дослідження питань, поставлених відповідачем в клопотанні про призначення в справі судової експертизи, судом було запропоновано відповідачу надати до суду пояснення з приводу можливості знищення чи пошкодження експертом оригіналу Акту №2 від 20.12.2023 року.
Позивач, в наданих 16.02.2026 року до суду запереченнях вказав, що оригінал Акту №2 від 20.12.2023 року є власністю позивача і Міщенко Е.О. не надає згоду на знищення чи пошкодження експертом вказаного документу.
З огляду на наявність вказаного заперечення, позивачем було подано заяву про відкликання клопотання про призначення в справі судової експертизи.
Втім, у зв`язку з наявністю в матеріалах справи заперечень відповідача щодо того, що дата на Акті №2 від 20.12.2023 року зазначена олівцем, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частин 1, 2 та пунктів 1, 2 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
За змістом системного аналізу приписів ст. ст. 86, 277 ГПК України з метою забезпечення законності та обґрунтованості судового рішення, на місцевий господарський суд покладено обов`язок всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідити наявні у справі докази.
Таким чином, суд, розглядаючи справу, має вживати заходів для всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього встановлення всіх обставин спору, що не суперечить принципу змагальності, оскільки останній відображається в змісті процесуальних прав та обов`язків осіб, що беруть участь у справі та реалізується в сукупності з принципами рівності, диспозитивності та безпосередності.
Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 169 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Відповідно до частини 2 статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
За приписами ч. 6 ст. 91 ГПК України, якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. 
Так, на виконання вимог вказаних норм, судом, за клопотанням відповідача, було витребувано від позивача оригінал Акту №2 виконання робіт (надання послуг) від 20.12.2023 року.
19.01.2026 року позивачем на виконання вимог суду було надано оригінали Договору технічного нагляду №3 від 13.11.2023 року, Протоколу погодження договірної ціни, №Акту виконаних робіт (надання послуг) №1 від 15.11.2023 року та Акту виконаних робіт (надання послуг) №2 від 20.12.2023 року.
Враховуючи заперечення відповідача, досліджуючи оригінал Акту виконаних робіт (надання послуг) №2 від 20.12.2023 року судом встановлено, що дата Акту виконаних робіт (надання послуг) №2, а саме « 20 грудня», у вказаному документі, проставлена олівцем та номер Договору і його дата також проставлено олівцем.
Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Законом України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", було внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 цього кодексу з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів"
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що докази, надані позивачем на підтвердження фактів викладених в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
У зв`язку з наявністю в межах даної справи заперечень відповідача щодо дати підписання Акту виконаних робіт (надання послуг) №2 від 20.12.2023 року та неможливістю проведення судової почеркознавчої експертизи, з огляду на відсутність згоди позивача на пошкодження чи знищення оригіналу документу експертом, судом, в межах даної справи, має бути досліджене питання факту підписання вказаного акту зазначеною в ньому датою.
Як вбачається з умов п. 2.3. укладеного між сторонами Договору виконавець надає замовнику акти виконаних робіт по здійсненню технічного нагляду за будівництвом на підпис тільки після підписання замовником актів приймання виконаних робіт (ф. КБ-2в) по об`єкту будівництва.
Так, позивачем надано до матеріалів справи:
- Договір про закупівлю послуг №23/10/23/1 від 23.10.2023 року, укладений між відповідачем, як замовником, та ТОВ «Київбілдінг», як виконавцем, щодо виконання ТОВ «Київбілдінг» поточного ремонту приміщень відповідача;
- Погоджену договірну ціну по Договору про закупівлю послуг №23/10/23/1 від 23.10.2023 року;
- Календарний графік виконання робіт по Договору про закупівлю послуг №23/10/23/1 від 23.10.2023 року;
- Локальний кошторис на будівельні роботи по Договору про закупівлю послуг №23/10/23/1 від 23.10.2023 року;
- Відомість ресурсів по Договору про закупівлю послуг №23/10/23/1 від 23.10.2023 року;
- Зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкта будівництва по Договору про закупівлю послуг №23/10/23/1 від 23.10.2023 року;
- Дефектний акт.
Втім, як встановлено судом, що вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог п. 2.3. Договору, позивачем не надано до суду відповідного акту приймання виконаних робіт форми КБ-2в в якості доведення обставин дати підписання Акту виконаних робіт (надання послуг) №2 від 20.12.2023 року по Договору.
Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, зважаючи на заперечення відповідача, позивачем не підтверджено обставин фактичної дати підписання Акту виконаних робіт (надання послуг) №2, а саме, не надано акту приймання виконаних робіт форми КБ-2в.
При цьому, суд критично ставиться до тверджень відповідача щодо того, що сума Акту виконаних робіт (надання послуг) №2 значно вища за суму Акту виконаних робіт (надання послуг) №1 і це ставить під сумнів вартість наданих позивачем послуг.
Так, відповідно до п. 2.2. Договору вартість робіт за даним договором коригується у разі зміни кошторисної вартості об`єкта, відносно якого здійснюється технічний нагляд за будівництвом, в залежності від суми фактично виконаних будівельних робіт, які підтверджені підрядником відповідними актами приймання виконаних робіт (ф. КБ-2в, КБ-3).
Отже, вартість робіт за Актом виконаних робіт (надання послуг) №1 та Актом виконаних робіт (надання послуг) №2 може бути різною, в залежності від змін кошторисної вартості об`єкта, відносно якого здійснюється технічний нагляд за будівництвом, що відображається в актах приймання виконаних робіт форми КБ-2в та КБ-3.
В цей же час, ненадання позивачем до матеріалів справи актів приймання виконаних робіт форми КБ-2в не підтверджує доводів, зазначених у позовній заяві, щодо підписання Акту виконаних робіт (надання послуг) №2, проти існування якого заперечує відповідач.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до п. 2.4. Договору замовник сплачує вартість робіт в обсязі, визначеному в акті виконаних робіт, на банківський рахунок виконавця протягом 15 днів з дня підписання акту виконаних робіт, по мірі надходження бюджетних коштів.
Втім, у зв`язку із непідтвердженням в межах даної справи, що встановлено судом вище, дати підписання Акту виконаних робіт (надання послуг) №2, позивачем, відповідно до п. 2.4. Договору, не доведено факту настання для відповідача строку для сплати вартості наданих позивачем робіт.
Враховуючи зазначене вище, суд не вбачає можливості встановити обставину настання строку для здійснення оплати за Договором у заявленому позивачем до стягнення розмірі.
Відповідно до ст. 79 ГГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зазначений стандарт доказування підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та від 04.02.2021 у справі №910/11534/18.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
З огляду на вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Міщенко Едуарда Олександровича до Комунального закладу «Комплексна дитячо-юницька спортивна школа «Козак» про стягнення заборгованості не обґрунтовані та документально не підтверджені, а отже, задоволенню не підлягають, як і не підлягають задоволенню похідні позовні вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі. 
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. 
Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Залишити за Фізичною особою-підприємцем Міщенко Едуардом Олександровичем судовий збір, сплачений до державного бюджету.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 05.06.2026 року.

Суддя С. МОРОЗОВ