ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026року 
м. Київ
справа № 691/266/19
провадження № 61-12406св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області 
від 26 грудня 2023 року під головуванням судді Подороги Л.В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року у складі колегії 
суддів: Фетісової Т. Л., Гончар Н. І., Сіренко Ю. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Зуєва Н. В., про визнання заповіту недійсним,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , складений на користь ОСОБА_2 .
В обґрунтування вимог вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , який на день смерті проживав та був зареєстрований 
по АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилася спадщина на вказаний будинок, який належав спадкодавцеві згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно.
Позивач звернувся до приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Зуєвої Н. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Також 
із відповідною заявою звернулася племінниця спадкодавця ОСОБА_2 , 
яка надала заповіт ОСОБА_3 , складений на її користь.
Дійсність даного заповіту він ставить під сумнів, оскільки його батько зловживав спиртними напоями, не був хорошим сім`янином та залишив своїх дітей та дружину. Навесні 2000 року його батька госпіталізували з відкритою черепно-мозковою травмою, проходив лікування та курс реабілітації, став інвалідом і втратив роботу. Після отриманої травми у батька почали проявлятися зміни в його психічному здоров`ї, а саме провали в пам`яті, тимчасова втрата орієнтації, приступи 
істерії і т. д. Сім`я позивача підтримувала батька у тяжкий період.
Спадкодавець знову став зловживати алкоголем, внаслідок чого убив чоловіка своєї співмешканки, за що був засуджений до двох років позбавлення волі 
за ненавмисне вбивство. Після повернення батька з в`язниці позивач допомагав йому, приводив батьків будинок до ладу, давав йому гроші.
З часом його батько переїхав проживати до своєї колишньої співмешканки і вони стали рідко бачитися. Після смерті співмешканки, позивач знову забрав батька жити до себе. Психічний стан ОСОБА_3 погіршувався і декілька разів батько консультувався та проходив медикаментозне лікування у лікаря-психіатра. Періоди ремісії змінювались на загострення. Згодом у батька виявили початкову стадію раку легенів, що призвело до проявів постійної агресії, тому позивач був змушений 
із сім`єю переїхати проживати в Італію до тещі ОСОБА_4 .
Позивачу невідомо, яким чином був вчинений спірний заповіт, але він впевнений, що сторонні особи скористались хворобливим станом батька. Тому вважає заповіт недійсним, оскільки його складено особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Городищенський районний суд Черкаської області рішенням від 26 грудня 2023 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 06 серпня 
2024 року, відмовив у задоволенні позову.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не довів належними доказами факт того, що на час складення оспорюваного заповіту спадкодавець    ОСОБА_3 мав такий стан здоров`я, що перешкоджав йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У вересні 2024 року ОСОБА_5 , в інтересах якого діє представник - адвокат Яцюк М. В., надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2023 року 
та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року, в якій просив скасувати оскаржені судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 697/2052/17-ц, 
від 05 лютого 2020 року у справі № 463/579/18, від 15 січня 2020 року у справі 
№ 343/800/17, від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20, від 06 квітня 
2022 року у справі № 319/547/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме: встановлення обставин судами, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявник касаційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції 
та апеляційним судом не перевірено правильне коло процесуальних учасників 
та розглянуто справу без належної особи відповідача. Так, судами встановлено, 
що на ім`я відповідача ОСОБА_2 складено оспорюваний заповіт. Смерть спадкодавця підтверджена матеріалами справи. Позов про визнання заповіту недійсним пред`явлено до іншого спадкоємця. Проте ОСОБА_2 не долучала 
до матеріалів справи докази подання нотаріусу протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця заяви про прийняття спадщини за заповітом. У випадку відсутності доказів подання заяви про прийняття спадщини неможливо вважати особу спадкоємцем. Відтак належним відповідачем для захисту прав позивача 
є територіальна громада.
Суд, перевіривши відсутність заяви ОСОБА_2 до нотаріуса про прийняття спадщини та за відсутності умов фактичного прийняття спадщини внаслідок проживання із спадкодавцем на момент його смерті, та за відсутності рішення 
про надання додаткового строку для прийняття спадщини, повинен був винести постанову про закриття провадження у справі та рекомендувати позивачу звернутися до суду із заявою про визнання права власності в порядку спадкування.
Позивач у касаційній скарзі зазначає про ігнорування судами перевірки стану спадкодавця на момент вчинення заповіту внаслідок його прохання зачитати текст через неможливість його прочитання. Суди не звернули увагу на зачитування тексту нотаріусом, а не спадкодавцем.
Також суд першої інстанції ухвалив рішення без висновку психіатричної експертизи, що є порушенням. Суд апеляційної інстанції погодився із висновками експерта 
про відсутність ознак нерозуміння своїх дій спадкодавцем у момент вчинення заповіту. При цьому, експертиза проводилася без належних документів, зважаючи на обставини справи. 
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У жовтні 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслала відзив 
на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо доводів касаційної скарги про невірно визначений суб`єктний склад вказує, що вона реалізувала своє право спадкоємця за заповітом та звернулася 
з відповідною заявою за місцем відкриття спадщини. Також із відповідними заявами звернулися спадкоємці за законом першої черги, а саме позивач ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_6 . Обставин та доказів того, що хтось із них звернувся поза межами шестимісячного строку 
не встановлено та не додано. Вказані обставини сторонами не заперечувалися, 
а тому підстави для залучення до участі у справі територіальної громади відсутні.
Щодо доводів касаційної скарги щодо ігнорування судами перевірки стану спадкодавця на момент вчинення заповіту зазначає, що письмові докази, 
які б стверджували, що спадкодавець перебував на обліку у психіатра чи нарколога відсутні.
Також відповідач не погоджується з твердженнями позивача щодо порушення перевірки стану спадкодавця на момент вчинення оскарженого заповіту, особливо ухвалення рішення судом першої інстанції без висновку судово-психіатричної експертизи.
Відповідач вказує, що сторона позивача у березні 2019 року разом із позовною заявою подала до суду клопотання про призначення у справі судово-психіатричної експертизи. Отже позивачем та його представником було узгоджено питання призначення експертизи та обумовлена її орієнтовна вартість. Експертизу суд першої інстанції призначив ухвалою від 09 червня 2022 року та перепризначив 
її проведення іншій експертній установі 27 вересня 2022 року.
14 серпня 2023 року справа повернулася до суду без виконання ухвали 
про призначення експертизи у зв`язку з несплатою її вартості, яка була покладена на позивача. Справа неодноразово призначалася до судового розгляду, проте сторона позивача в судові засідання не з`являлася, жодних клопотань чи заяв 
про повторне направлення справи для проведення експертизи до суду 
не надходило. Також не надходила інформація про можливість чи неможливість внести оплату за проведення призначеної експертизи.
Суд апеляційної інстанції призначив експертизу для визначення психічного стану спадкодавця. Відповідач заперечувала проти її проведення, оскільки вона, як єдина спадкоємиця за заповітом , через тривалий розгляд справи, з 2019 року не може 
у встановлений строк оформити спадщину, що призводить до порушення 
її суб`єктивних прав. Дід відповідача свідомо виразив свою волю в нотаріально посвідченому заповіті та залишив їй усе своє майно, оскільки його син, позивач 
у справі, намагався позбавити його такого права ще за життя.
Висновок судово-психіатричної експертизи доводить ті обставини, що дід відповідача, спадкодавець ОСОБА_3 , у момент вчинення оскаржуваного заповіту діяв свідомо та був здатний виражати свою волю сам. Будь-яких фізичних вад, які б йому заважали приймати рішення, чи вчиняти будь-який правочин спадкодавець не мав і стороною позивача про це не заявлялося. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 16 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження 
у цій справі та витребував справу Городищенського районного суду Черкаської області. 
01 жовтня 2024 року цивільна справа № 691/266/19 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Городище Черкаської області помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 
НОМЕР_1 від 04 жовтня 2018 року.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 26 березня 
1976 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_3 . Окрім позивача ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва 
про народження серії НОМЕР_3 від 04 лютого 1978 року мав дочку 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00021424406 від 13 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_8 та онукою спадкодавця ОСОБА_3 .
За життя ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 серпня 2013 року, індексний номер 7611548, належав житловий будинок по АДРЕСА_1 .
26 березня 2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів все належне йому майно відповідачу ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Зуєвою Н. В. і зареєстровано в реєстрі за № 204.
ОСОБА_3 за життя звертався до медичних закладів за медичною допомогою з діагнозом центральний Сг правої легені (рак легень) з метастазами в головний мозок IV ступеня. Виразкова хвороба шлунку, про що свідчить витяг з історії хвороби № 14727 КЗ «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» ЧМР, Епікриз виписка із історії хвороби № 249 смт Вільшана. На лікуванні перебував 
із 31 серпня 2018 року по 03 вересня 2018 року.
Відповідно до посмертного епікризу № 60 від 04 вересня 2018 року, ОСОБА_3 інтоксикація. Рак легень st IV, кл. гр. IV.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 27 лютого 2024 року призначив у справі посмертну судово-психіатричну експертизу на виконання якої Черкаська філія судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» надала висновок експерта № 317 від 03 липня 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент підписання заповіту 26 березня 2018 року, складеного на користь ОСОБА_2 , не був позбавлений здатності у повній мірі розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку 
та керувати ними.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів 
та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того 
чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду 
за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав 
та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, 
що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа 
з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12, 
стаття 1234 ЦК України).
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті 
і покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати 
інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства 
про спадкування.
Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає 
як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 лютого 
2025 року у справі № 165/3377/19.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні 
як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, 
а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину 
має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин 
має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені 
ним.
Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала 
на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми 
та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним 
і не відповідало його волі. Таке саме положення міститься і у частині третій 
статті 203 ЦК України.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово виснував, що заповіт 
як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, 
яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності 
для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми 
та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право 
в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За правилами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій 
та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням 
хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються 
з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину 
суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням 
хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, 
так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, 
що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Такі висновки сформулював Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року 
у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, 
від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19.
Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження 
№ 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи 
в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись 
на припущеннях.
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2024 року у справі № 344/4122/22).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, 
які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується 
на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних 
у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу 
(групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається при зверненні до суду з позовом про визнання заповіту недійсним ОСОБА_1 зазначив, що дійсність оспорюваного заповіту 
він ставить під сумнів, оскільки його батько зловживав спиртними напоями, не був хорошим сім`янином та залишив своїх дітей та дружину. Навесні 2000 року 
батька позивача госпіталізували з відкритою черепно-мозковою травмою, 
він проходив лікування та курс реабілітації, став інвалідом і втратив роботу. 
Після отриманої травми у батька позивача почали проявлятися зміни в його психічному здоров`ї - провали в пам`яті, тимчасова втрата орієнтації, приступи 
істерії і т.д. 
Психічний стан ОСОБА_3 погіршувався і декілька разів батько консультувався та проходив медикаментозне лікування у лікаря-психіатра. Періоди ремісії змінювались на загострення. Згодом у батька позивача виявили початкову стадію раку легенів, що призвело до проявів постійної агресії.
Позивачу невідомо, яким чином був вчинений спірний заповіт, але він впевнений, що сторонні особи скористались хворобливим станом батька.
Тому ОСОБА_1 вважає, що внаслідок хвороби спадкодавець ОСОБА_3 при складенні оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що є підставою для висновків про його недійсність.
Суди встановили, що ОСОБА_3 за життя звертався до медичних закладів 
за медичною допомогою з діагнозом центральний Сг правої легені (рак легень) 
з метастазами в головний мозок IV ступеня. Виразкова хвороба шлунку, 
про що свідчить витяг з історії хвороби № 14727 КЗ «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» ЧМР, Епікриз виписка із історії хвороби № 249 
смт Вільшана. На лікуванні перебував із 31 серпня 2018 року по 03 вересня 
2018 року.
Відповідно до посмертного епікризу № 60 від 04 вересня 2018 року, ОСОБА_3 перебував під «Д» наглядом з приводу раку легень. Причина смерті: ракова інтоксикація. Рак легень st IV, кл. гр. IV.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 27 лютого 2024 року призначив у справі посмертну судово-психіатричну експертизу.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 317 від 03 липня 
2024 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент підписання заповіту 26 березня 2018 року, складеного 
на користь ОСОБА_2 , виявляв ознаки органічного психічного розладу, викликаного перенесеним мозковим ішемічним інсультом в басейні лівої 
середньо-мозкової артерії в січні 2018 року та багаторічним періодичним надмірним вживанням алкоголю з психопатоподібною поведінкою збудливого типу в стані алкогольної інтоксикації, без ознак недоумства чи психотичних порушень, 
що не позбавляло ОСОБА_3 здатності на момент складання заповіту 
26 березня 2018 року у повній мірі розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними.
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 387/266/17 (провадження № 61-12072св18).
При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.
В справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила 
у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те, 
що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій 
та (або) не могла керувати ними. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 229/7156/19 (провадження 
№ 61-4283св24)).
У цій справі категоричний висновок експертизи про неможливість заповідача ОСОБА_3 під час складання та підписання 26 березня 2018 року вищезазначеного оспорюваного заповіту на користь ОСОБА_2 усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними відсутній. 
Суди оцінили всі наявні у справі докази в сукупності, за наявності проведеної судової експертизи, та обґрунтовано вказали про відсутність доказів, які б підтвердили факт того, що на час складення оспорюваного заповіту спадкодавець ОСОБА_3 мав такий стан здоров`я, що перешкоджав йому усвідомлювати значення своїх дій 
та керувати ними. 
Посилання на наявність тяжкої хвороби та зловживання алкогольними напоями спадкодавцем ОСОБА_3 саме по собі не може свідчити про відсутність 
у нього волі на складення оспорюваного заповіту на ім`я своєї онуки, з якою 
він спілкувався, адже доказів такого істотного впливу стану здоров`я 
ОСОБА_3 на його свідомість, що перешкодили б об`єктивно сприймати дійсність, матеріали справи не містять. 
Указані позивачем медичні діагнози без кваліфікованої оцінки їх конкретного впливу на особу заповідача не свідчать про таку істотність впливу хвороб 
на спадкодавця, що унеможливило свідоме складення ним оспорюваного заповіту.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що спадкодавець на час підписання заповіту 
не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, його волевиявлення 
не було вільним та не відповідало його волі. 
Крім того, апеляційний суд вірно зазначив, що заповіт складено у березні 2018 року, а помер заповідач у вересні 2018 року, тобто розпорядження на випадок свої смерті він зміг зробити завчасно, що додатково підтверджує виваженість рішення ОСОБА_3 про складення заповіту на ім`я відповідачки.
Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем 
не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій, так як апеляційний суд оцінив висновок експертизи у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, наданим сторонами 
у справі.
Верховний Суд наголошує, що доказів того, що заповідач на час підписання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, його волевиявлення 
не було вільним та не відповідало його волі, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК).
Отже суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним заповіту за недоведеністю заявлених позовних вимог, правильно застосувавши до спірних правовідносин положення статті 1257 ЦК України.
Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції 
та апеляційним судом не перевірено правильне коло процесуальних учасників 
та розглянуто справу без належної особи відповідача, оскільки у цій справі належним відповідачем для захисту прав позивача є територіальна громада.
Проте доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними, оскільки завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Вказана правова позиція викладена 
у постанові Верховного Суду у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).
ОСОБА_2 реалізувала своє право спадкоємця за заповітом та 26 вересня 
2018 року звернулася до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією спадкової справи (а.с. 193 - 217 том 1).
Таким чином підстави для залучення до участі у справі територіальної громади відсутні.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення 
без висновку психіатричної експертизи, що є порушенням, Верховний Суд зазначає, що Городищенський районний суд Черкаської області ухвалою від 09 червня 
2022 року за клопотанням сторони позивача призначив у справі, що переглядається, посмертну судово-психіатричну експертизу, однак експертиза проведена не була саме з підстав її несплати позивачем; при цьому позивач не надав суду належних доказів неможливості сплатити необхідну суму, як і не зазначив про можливість часткової сплати за проведення судової експертизи з поданням відповідних платіжних документів.
Колегія суддів враховує, що суди першої та апеляційної інстанцій вчинили 
всі процесуальні дії для сприяння сторонам у реалізації їх процесуальних прав.
Звернення позивача до суду з клопотаннями про призначення експертизи 
та у подальшому несплата такої експертизи, дає обґрунтовані підстави 
для висновку про недобросовісність таких дій позивача (див. постанову Верховного Суду від 29 липня 2024 року у справі № 638/17802/17 (провадження 
№ 61-15252св23)).
З урахуванням викладеного також не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги у цій частині щодо неповного дослідження судом першої інстанції доказів та обставин у справі.
Інші доводи касаційної скарги також не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та висновків, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанцій, а зводяться до необхідності переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 
77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 26 грудня 
2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

 Судді:	 І. В. Литвиненко		
			
	А. І. Грушицький		
			
	Є. В. Петров