Справа № 420/2972/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кузьменко Н.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком з 01.10.2023. - дати припинення;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію з 01.10.2023. - дати припинення, а також здійснити виплату заборгованості пенсії за весь період з дати припинення 01.10.2023. по день поновлення виплати пенсії.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з початком вйськової агресії виїхала з України до Німеччини, де перебуває на консульському обліку посольства України. Проте, в жовтні 2023 року виплату пенсії позивачу було припинено. Позивач зазначає, що звернулась через свого представника із заявою через електронний портал Пенсійного фонду України щодо поновлення виплати пенсії, однак відповідачем було відмовлено у поновлені виплати пенсії та рекомендовано звернутись особисто до будь-якого сервісного центру пенсійного органу.
Відповідно до ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 10.02.2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
У відзиві на позовну заяву представник вказує, Відповідно до п. 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок, поновлення, продовження пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4); заява про припинення виплати пенсії у зв`язку з тимчасовим проживанням за кордоном (додаток 9) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію). Відтак, законодавством визначено чітку форму заяви про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1 до Порядку № 22-1. Зазначена заява подається шляхом заповнення шаблону заяву у сервісному центрі територіального органу Пенсійного фонду України або дистанційно з застосуванням веб-порталу Пенсійного фонду України або надсилається засобами поштового зв`язку у випадку тимчасового перебування особи за кордоном. Одночасно з цим, заява про призначення/перерахунок пенсії подається безпосередньо особою-заявником. Подання заяви про призначення/перерахунок пенсії іншими особами можливе виключно за умови якщо така особа є законним представником особи, яка звертається за призначенням/перерахунком пенсії. Оскільки зазначена заява не була розглянута як заява про перерахунок пенсії, Головне управління не приймало жодного рішення щодо перерахунку/відмови у перерахунку пенсії Позивача. Разом з тим, за відсутності належним чином оформленої заяви про перерахунок пенсії, у Головного управління як суб`єкта владних повноважень був відсутній обов`язок на прийняття будь-якого рішення за наслідком розгляду такої заяви.
До суду відповідачем подано клопотання щодо надання копій пенсійної справи та долучено до матеріалів справи, і враховано при розгляді справи.
Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне.
Позивач перебуває на обліку Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області, та отримував пенсію за віком. 
З початком військової агресії позивач виїхав за межі України – до Німеччини, проживає там до цього часу, отримував пенсію на свій банківський рахунок в АТ «Укрсиббанк». 
Проте, в жовтні 2023 року виплату пенсії позивачу було припинено. 
За твердженням позивача, йому неодноразово телефонували співробітники відповідача для уточнення відомостей щодо місця його фактичного перебування, отримували інформацію щодо цього, але виплату пенсії так і не поновили. 
В жовтні 2025 року позивач засобами електронної пошти надіслав відповідачу заяву, якою просив відновити виплату пенсії, повідомив про своє фактичне місце перебування, додав копію свідоцтва від 20.10.2025. про встановлення (підтвердження) його особи консулом Генерального консульства України в Мюнхені. 
На свою заяву позивач засобами електронної пошти отримав лист-відповідь відповідача від 22.11.2025. № 36607-34439/Ц-02/8-1500/25, яким відповідач повідомив, що для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно … надіслати заяву поштою на адресу відповідача з відповідними документи.
Представник позивача 17.12.2025. надіслав поштою на адресу відповідача заяву від імені позивача, якою просив поновити виплату пенсії позивачу з дати припинення, повідомив про неодержання позивачем пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, та додав до заяви оригінали: свідоцтва консула Генерального консульства України в Мюнхені від 20.10.2025. про встановлення особи позивача та дозволу на тимчасове проживання в Німеччині з перекладом на українську мову, а також копії з паспорту та коду позивача. Вказана заява була отримана відповідачем 19.12.2025. 
На цю заяву адвокат отримав лист – відповідь відповідача від 30.12.2025. № 1500-0201-8/208401 за змістом подібний до первісного листа - відповіді, яким відповідач повторно повідомив, що: «.... для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно ... надіслати заяву поштою на адресу відповідача з відповідними документами. 
На думку позивача та його представника надана відповідачем відповідь свідчить про те, що заява адвоката в інтересах позивача фактично не розглядалася, оскільки відповідачем проігноровано отримані оригінали та інші документи, а листом – відповіддю відповідач пропонує подати їх повторно, позивач вважає відмову у поновленні пенсії протиправною, а тому звернувся до суду з цим позовом.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій закріплені у Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).
Відносини з приводу припинення та поновлення виплати пенсії врегульовані статтею 46 Закону України №1058-IV.
Згідно зі статтею 49 Закону № 1058-IV Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
2-1) за заявою пенсіонера про припинення виплати пенсії у зв`язку з тимчасовим проживанням за кордоном;
3) у разі смерті пенсіонера, визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим у встановленому законом порядку;
3-1) у разі надання пенсіонеру статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин";
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
4-1) у разі непроходження фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з статтею 51 Закону України № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 від 07.10.2009 пункт 2 частини першої статті 49, та друге речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що оспорюються, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Таким чином з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Після прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелами права та обов`язкові для виконання Україною, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й рішення у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
Аналізуючи наведені положення Закону, суд приходить до висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 відсутні законодавчі підстави для припинення виплати пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, а отже, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії. З цього часу органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Таким чином, суд вважає, що виплата пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, оскільки це суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини, викладеним у рішенні у справі "Пічкур проти України".
Частиною 2 статті 49 Закону України № 1058-IV визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Як було встановлено судом та зазначено вище, позивач через свого представника звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області через електронний портал із заявою про поновлення виплати пенсії. Однак відповідачем було відмовлено у поновленні пенсії з підстав не особистого звернення до будь-якого територіального органу Пенсійного фонду України із заявою та документами, що посвідчують особу.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку), а також поновлення виплати пенсій, врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1.
Згідно з п. 1.1 Порядку № 22-1 заява про поновлення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.
Пунктом 2.8 Порядку № 22-1 визначено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.
При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:
1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу;
2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;
3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім`ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника особою з інвалідністю або учасником війни тощо).
Таким чином, законодавцем передбачено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється на підставі заяви пенсіонера. При цьому, відсутні вказівки на те, що пенсіонер повинен особисто звернутися до органу ПФУ та позбавлений можливості подати особисто підписану ним заяву та належні документи через свого представника, який діє на підставі нотаріальної довіреності, або надіслати таку особисто підписану заяву засобами поштового зв`язку.
Крім того, суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 20.01.2022 №280/4551/21 прийшов до висновку, що необхідність приїзду людей похилого віку, які виїхали на постійне проживання за межі України, виключно з метою особистого звернення до Пенсійного органу задля виправлення помилки, допущеної державою, є додатковим тягарем для таких осіб і не сприяє відновленню їх порушеного права. Такий підхід суперечить тезам, покладеним Конституційним судом України в основу рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009.
Також, Верховний Суд у справі №757/12134/14-а (постанова від 20.02.2018) дійшов висновку про можливість подання заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, та дійшов висновку, що у Порядку №22-1 відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах №200/8218/20-а від 14.07.2023, №229/4165/17 від 21.12.2020, №489/473/17 від 09.06.2021.
Отже, відмовляючи позивачу у поновленні пенсії з підстав не звернення особисто до територіального органу ПФУ, відповідач діяв неправомірно.
Враховуючи вище викладене, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у поновленні пенсії за віком підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги в частині поновленні пенсії, суд зазначає наступне.
Згідно з пунктом 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Згідно з пунктом 4.3 розділу IV Порядку № 22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
Таким чином, відповідно до вимог Порядку №22-1 пенсійний орган зобов`язаний був прийняти до розгляду заяву про поновлення позивачу пенсії та розглянути її по суті.
Суд зазначає, що пенсійний орган не розглянув заяву позивача про призначення (переведення) пенсії у належному порядку, встановленому Порядком №22-1. Зокрема, замість здійснення передбачених пунктом 4.2 Порядку №22-1 дій щодо заяви позивача, Відповідач фактично підмінив процедуру, скерувавши у відповідь на звернення позивача та представника позивача Лист від 22.11.2025 № 36607-34439/Ц-02/8-1500/25, від 30.12.2025 № 1500-0201-8/208401 відповідно.
Враховуючи вище викладене, суд зазначає, що оскільки заява позивача про поновлення виплати пенсії відповідачем фактично не розглядалась по суті, а була відхилена за формальними підставами (подача заяви не особисто заявником), ефективним захистом прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про поновлення виплати пенсії, з урахуванням висновків суду.
Щодо вимог позивача про виплату заборгованості пенсії за весь період з дати припинення 01.10.2023 року по день поновлення виплати пенсії, суд зазначає, що дані вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають.
Суд зауважує, що відповідач ще не ухвалював рішення щодо розгляду заяви позивача щодо поновлення пенсії на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині будуть порушені.
Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.
Аналогічний правовий висновок викладено у рішенні Верховного Суду від 14.09.2020 у зразковій справі №560/2120/20, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.01.2021.
Таким чином, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подачу даного адміністративного позову сплачено 1064,96 грн. судового збору.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 1064,96 грн .
Керуючись Конституцією України, ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, Одеський р-н, Одеська обл., 65012, код ЄДРПОУ 20987385) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо поновлення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1064,96 грн.
В решті позовних вимог - відмовити.
Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.293, 295 КАС України.
Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.
Суддя Н.А. Кузьменко