ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/4819/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Волдінера Ф.А.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , відповідач), відповідно до якого просить суд:
1) визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з лав Національної гвардії України у запас ЗС України за підпунктом «г», пункту 2 частини 4 абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» №-2232-ХІІІ від 25.03.1999;
2) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 21.01.2026 про звільнення ОСОБА_1 з лав Національної гвардії України у запас ЗС України за підпунктом «г», пункту 2 частини 4 абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» №-2232-ХІІІ від 25.03.1999 через такі сімейні обставини: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що подав рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю I групи. Однак, командування військової частини НОМЕР_1 відмовило у задоволенні рапорту, мотивуючи тим, що «наявні інші члени сім`ї, які можуть здійснювати догляд». Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою судді від 27.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що військовою частиною відмовлено у задоволенні рапорту з підстави, що з рапортом не надано документів, що підтверджують відсутність у батька позивача інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, або що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Зазначає, що позивач має рідного брата, який є особою першого рівня споріднення з батьком позивача, відтак відсутні правові підстави щодо звільнення позивача з військової служби, тому просить суд відмовити у задоволенні позову.
Позивач надав суду відповідь на відзив, згідно якої не погодився з аргументами відповідача та підтримав заявлені позовні вимоги.
Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.
Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
ОСОБА_1 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 на посаді такележника 1-го евакуаційного відділення евакуаційного взводу ремонтної роти транспортного батальйону.
Позивачем 21.01.2026 подано рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю догляду за матір`ю – ОСОБА_2 , особою з інвалідністю ІI групи.
За результатом розгляду рапорту позивача, відповідач надав відповідь про відмову у звільненні позивача з військової служби, яка обґрунтована, наявністю у особи, котра потребує догляду (мати позивача), особи з інвалідністю IІ групи, сина (члена сім`ї першого ступеня споріднення», що виключає можливість звільнення з військової служби позивача, у зв`язку з відсутністю нормативної вимоги про «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи».
Не погоджуючись із зазначеним, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.
Відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII, під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, можуть бути звільнені з військової служби, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду.
Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а також відповідні нормативні акти, що регулюють проходження служби у Національній гвардії України, передбачають обов`язок військовослужбовця, який бажає звільнитися з військової служби за сімейними обставинами, подати рапорт із зазначенням підстав звільнення та документів, що підтверджують такі підстави.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач подав до командування рапорт з посиланням на підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, додавши документи, які підтверджують: родинні зв`язки з батьком; наявність у батька інвалідності I групи та потребу у постійному сторонньому догляді; обставини, які свідчать про відсутність інших осіб, спроможних здійснювати такий догляд.
Єдиною підставою для відмови у звільнені позивача з військової служби, відповідачем зазначено наявністю рідного брата, який повинен здійснювати постійний догляд за матір`ю.
З огляду на відповідь відповідача не ставиться під сумнів наявність у матері позивача ІІ групи інвалідності, а також його потребу у постійному сторонньому догляді, при цьому основною причиною відмови у звільненні є наявність іншого члена сім`ї першого ступеня споріднення рідної сестри – ОСОБА_3 .
При цьому, позивач зазначає, що сестра - ОСОБА_3 не проживає не території України, що підтверджується відмітками в паспорті громадянина України для виїзду за кордон про перетинання державного кордону України.
Крім того, у сестри ОСОБА_4 наявне порушення функції організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватись і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, що встановлено висновком №80656 від 26.04.2025.
Також, актом перевірки сімейного стану військовослужбовця від 21.01.2026 встановлено наступне:
- Онуки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 , що встановлено комісією на підставі довідки про реєстрацію за місцем проживання 12.01.2025;
- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований для тимчасового проживання 23.02.2023 року до 01.01.2027 року за адресою: АДРЕСА_2 , що встановлено комісією на підставі свідоцтва про реєстрацію тимчасового перебування;
- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований для тимчасового проживання 24.04.2023 року до 03.04.2027 року за адресою: АДРЕСА_3 , гміна Варшава Середмістя, воєводство Мазовецьке.
Отже, актом перевірки сімейного стану військовослужбовця від 21.01.2026 встановлено, що онуки ОСОБА_2 перебувають за кордоном, внаслідок чого вони не мають можливості здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 .
Так, суд зазначає, що статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Згідно з частиною першою статті 172 Сімейного кодексу України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України визначено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Згідно зі статтею 203 Сімейного кодексу України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
Суд зазначає, що абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII регламентує можливість звільнення військовослужбовця з військової служби через необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Тобто, така підстава є правомірною за умови, якщо інший член сім`ї першого або другого ступеня споріднення через об`єктивні причини не може виконувати відповідні обов`язки.
Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України та інших положень законодавства, членами сім`ї особи, які належать до першого ступеня спорідненості є її батьки, чоловік або дружина, а також діти такої особи, у тому числі усиновлені. Згідно зі статтею 1262 Цивільного кодексу України та інших положень законодавства, членами сім`ї особи, які належать до другого ступеня спорідненості є її рідні брати та сестри, баба та дід, як з боку батька, так і з боку матері, а також її онуки.
Суд наголошує, що відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Таким чином, законодавством визначені критерії, за наявності яких особи складають сім`ю, яким є зокрема спільне проживання.
При цьому, суд також враховує, що необхідність здійснювати постійний догляд передбачає саме спільне проживання з особою. Здійснювати такий догляд не може той, хто проживає окремо.
Також, суд зазначає, що поняття «обов`язку утримання» та «обов`язку здійснення постійного догляду» не є тотожними. Утримання особи - це надання матеріальної допомоги. Постійний догляд - це форма догляду за особою з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
Матеріали справи не містять достатніх доказів щодо наявності членів сім`ї, які можуть здійснювати постійний догляд за хворою матір`ю позивача, відповідно позивачем доведено, що окрім нього, інших членів сім`ї, які спільно проживають та могли здійснювати постійний догляд за батьком позивача немає. Таким чином, з огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивач надав відповідачу достатні докази для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за матір`ю особою з інвалідністю ІІ групи та відсутності інших членів її сім`ї, які б могли здійснювати такий догляд.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що наведені позивачем обставини щодо стану здоров`я матері, яка є особою з інвалідністю I групи та потребує постійного стороннього догляду, а також фактичної неможливості сестри та онуків позивача здійснювати такий догляд через постійне проживання за кордоном, свідчать про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, спроможних забезпечити належний догляд за матір`ю позивача.
Відповідачем не доведено, що надані позивачем документи є недостатніми або такими, що не підтверджують наявності у позивача права на звільнення за підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що позивач діяв у межах і спосіб, передбачені чинним законодавством, а подані ним документи містять достатні дані для підтвердження сімейних обставин, які дають право на звільнення.
З огляду на вказане, суд дійшов висновку про визнання протиправним дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду, задоволенню не підлягають, оскільки є дискреційними повноваженнями відповідача щодо прийняття відповідного рішення.
У частині четвертій статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача в рамках спірних правовідносин є зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Як визначено статтею 244 КАС України, суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 1331,20 грн, сплачений згідно з квитанцією від 17.04.2026 №2872-0162-0873-1139. 
Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, - 

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривень 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_3 ).

Суддя Ф.А. Волдінер