Унікальний номер справи 369/11972/25
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/7795/2026
Головуючий у суді першої інстанції В. С. Мартиненко 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України
08 червня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач за первісним позовом 
та відповідач за зустрічним позовом  ОСОБА_1 

відповідач за первісним позовом 
та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Мартиненко В. С., в примішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому просив суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 54,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на 1/2 частину однокімнатної квартири загальною площею 39 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . У власності відповідача залишити право власності наоднокімнатну квартиру загальною площею 40,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , на 1/2 частину однокімнатної квартири загальною площею 39 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ;транспортний засіб JEEPRENEGADE, 2017 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер   НОМЕР_2 . Здійснити розподіл судових витрат.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що сторони перебували у шлюбі, під час якого подружжя набуло у власність нерухоме та рухоме майно, а саме однокімнатну квартиру загальною площею 49,4 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ,однокімнатну квартиру, загальною площею 40,3 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , однокімнатну квартиру, загальною площею 54,2 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки JEEP RENEGADE, 2017 року випуску, номер шасі   НОМЕР_1 , реєстраційний номер   НОМЕР_2 .
Позивач вказував на те, що оскільки стосунки сторін погіршилися, вони не можуть досягти домовленості щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном, тому позивач звернувся до суду з цим позовом. 
У вересні 2025 року ОСОБА_2 , заперечуючи проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якій просила суд у порядку поділу спільного сумісного майна стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію ринкової вартості її 1/2 частини транспортного засобу марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см 3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що складає 103 409,81 грн, а вказаний автомбіль в порядку поділу майна залишити на праві власності ОСОБА_1 .
В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначала, що вказаний транспортний засіб було придбано подружжям під час шлюбу, автомобіль перебуває у користуванні її колишнього чоловіка. Ринкова вартість спірного транспортного засобу станом на 02.09.2025 складає 4 999 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ 206 819, 63 грн.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.Зустрічний позов            ОСОБА_2  до   ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволеночастково.
В порядку поділу спрільного сумісного майна подружжя визнаноза    ОСОБА_1 права власності на однокімнатну квартиру загальною площею 54,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 частину однокімнатної квартири загальною площею 39 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .Залишено у власності ОСОБА_1 транспортний засіб марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см 3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Залишеноу власності            ОСОБА_2  однокімнатну квартиру загальною площею 40,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , 1/2 частину однокімнатної квартири загальною площею 39 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , транспортний засіб JEEP RENEGADE, 2017 року випуску, номер шасі  НОМЕР_1 , реєстраційний номер   НОМЕР_2 . Стягнутоз          ОСОБА_2  на користь     ОСОБА_1  судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 13 071 гривень 80 копійок.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_10. подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно надав спірному нерухомому майну статус спільної сумісної власності подружжя, оскільки таке майно хоча і було придбано під час шлюбу, однак воно було придбано за особисті кошти ОСОБА_2 , отримані від продажу належного їй на праві власності нерухомого майна на тимчасового окупованій території у м. Севастополі. За ці ж кошти було придбано також і транспортний засіб JEEP RENEGADE, 2017 року випуску, номер шасі  НОМЕР_1 , реєстраційний номер   НОМЕР_2 .
Суд безпідставно не взяв до уваги відсутність у ОСОБА_2 можливості надати суду частини документів, які підтверджували б придбання нею у особиту власність зазначеного ОСОБА_4 у первісному позові майна у м. Севастополь у 2010 році, 2012 році та 2018 році. Такі документи апелянтом отримані вже під час подання апеляційної скарги, які вона просить урахувати суд апеляційної інстанції під час перегляду справи.
Звернула увагу на те, що особисте приватне майно апелянта було відчужене 11.10.2018, а датою набуття права власності на нерухоме майно заявлене ОСОБА_1 до поділу є 17.12.2018, 20.12.2018, 28.01.2020 (майнові права придбані 21.12.2018), що виключає будь - яку можливість придбання спірного нерухомого майна за інші кошти, аніж отримані за відчуженням апелянтом свого особистого приватного майна.
Крім того, судом при здійсненні поділу майна не було враховано, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яку суд залишив у власності ОСОБА_1 , фактично проживає ОСОБА_2 із сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною - інвалідом (підгрупа «А»). Своїм рішенням суд фактично виселив мати з дитиною із квартири, яка була облаштована під потреби дитини - інваліда. Суд першої інстанції фактично відмовився від встановлення наявності у ОСОБА_1 будь - яких доходів та їх джерел, не надав оцінку тому, що він звільнився з роботи ще у 2015 році, та проігнорував, що ОСОБА_1 під час розгляду справи уникав відповіді на питання кому саме належало відчужене на окупованій території нерухоме майно та за чиї кошти було придбано спірне майно.
Також зазначила, що задовольнивши позов ОСОБА_1 суд першої інстанції допустив грубе порушення рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, залишивши за ОСОБА_1 нерухоме майно площею 73,7 кв.м., а за апелянтом лише 59,8 кв.м.
Зокрема суд не мотивував чому не взяв до уваги те, що ОСОБА_1 не заперечував у суді першої інстанції проти задоволення зустрічних позовних вимог.
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу, просили задовольнити на підставі викладених у ній доводів. 
ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просив залишити без змін як законне та обгрунтоване, посилаючись на викладені у відзиві доводи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Так, відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. 
Проте таким вимогам закону рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2025 року не відповідає.
Так, перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі.
За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказував на те, що рухоме та нерухоме майно, про поділ якого він заявив позовні вимоги, придбано подружжям під час шлюбу, воно є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу.
Натомість ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнавала, вказувала на те, що поділу підлягає лише придбаний сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя транспортний засіб марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см 3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який вона просить виділити у власність ОСОБА_1 , стягнувши з нього компенсацію частки ринкової вартості вказаного автомобіля, яканаежить їй аапраавіівласності. Усе інше рухоме та нерухоме майно не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбано ОСОБА_2 хоча і у період шлюбу, проте за її особисті кошти, отримані нею від продажу її особистого майна в окупованому Севастополі. 
Задовольняючи позовні вимоги первісного позову та частково вимоги зустрічного позову, суд мотивував своє рішення тим, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення справи, а тому погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до норм статей12, 13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першоюстатті 36 СК Українишлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 3 частини першої статті 57 СК України).
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Тлумачення статті 61 СК Українидає підстави для висновку, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Частиною першоюстатті 69 СК Українивизначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Тлумачення частини першоїстатті 71 СК Українисвідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див.: пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першоїстатті 57 СК Українита вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.
Тобто, у випадку набуття одним із подружжя коштів на підставі договору дарування, такі кошти є його особистою приватною власністю.
У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК Українивстановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».
У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».
Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (див.: постанову Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23).
У постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 509/2428/19 викладено висновок про те, що «застосовуючи норму статті 60 СК Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття)».
Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 638/2341/20 вказував, що «критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя».
При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
Судом встановлено, що між         ОСОБА_7 та              ОСОБА_8  07 жовтня 2011 року було зареєстровано шлюб у відділідержавної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі, актовий запис № 887.
Рішенням Києво - Святошинського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року у справі №369/11973/25 розірвано шлюб, укладений 07 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Рішення набрало законної сили 26 вересня 2025 року.
У період шлюбу було набуто у власність рухоме та нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 49,4 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ,однокімнатну квартиру, загальною площею 40,3 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , однокімнатну квартиру, загальною площею 54,2 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки JEEP RENEGADE, 2017 року випуску, номер шасі  НОМЕР_1 , реєстраційний номер   НОМЕР_2 , транспортний засіб марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 28 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дорменком С. М., зареєстровано в реєстрі за № 196, ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру загальною площею 49,4 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Удоговорі зазначено, що він здійснюється за письмовою згодою чоловіка покупця. Ринкова вартість квартири складає 2 323658,90 грн, що підтверджується довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 01.07.2025.
Згіднодоговору купівлі-продажу від 20.12.2018, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасімовою Ю. В.,зареєстровано в реєстрі за № 6765,        ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру, загальною площею 40,3 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Удоговорі зазначено, що він здійснюється за письмовою згодою чоловіка покупця. Ринкова вартість квартири складає 2 216346,53 грн, що підтверджується довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 01.07.2025.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.12.2018, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасімовою Ю. В.,зареєстровано в реєстрі за № 6653,          ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру, загальною площею 54,2 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується такожвитягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Удоговорі зазначено, що він здійснюється за письмовою згодою чоловіка покупця. Ринкова вартість квартири складає 2 497787,19 грн, що підтверджується довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 01.07.2025.
Згідно свідоцтвапро реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , 29.09.2020      ОСОБА_2 зареєструвала право власності на транспортний засіб марки JEEPRENEGADE, 2017 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер   НОМЕР_2 .Ринкова вартість автомобіля складає 15 519 доларів США, що підтверджується витягом з вебсайту auto.ria.com.
13.12.2022 ОСОБА_1 зареєстрував право власності на транспортний засіб марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру транспортних засобів від 07.10.2025. Ринкова вартість автомобіля складає 4 999 доларівСША, що підтверджується витягом з вебсайту auto.ria.com.
Судом встановлено, що транспортний засіб марки JEEPRENEGADE, 2017 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер   НОМЕР_2 , перебуває у користуванні     ОСОБА_2 . При цьому транспортним засобом марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 , користується ОСОБА_1 .
На спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте подружжям в період шлюбу, ОСОБА_2 стверджувала про те, що вказане нерухоме майно та транспортний засіб JEEPRENEGADE,реєстраційний номер   НОМЕР_2 , є її особистою власністю, оскільки воно було придбане за її особисті кошти, які вона отримала від відчуження належного особисто їй майна на тимчасово окупованій території у м. Севастополь. При цьому вказувала на те, що ОСОБА_1 з 2015 року не працював та не мав будь - якого джерела доходу.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів зазначає наступне.
Так, для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Відповідно до частин першої - другої, четвертої - п`ятої статті 71 СК Українимайно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
Процесуальний закон не містить підстав не враховувати при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається, на підтвердження придбання спірного нерухомого майна та транспортного засобу марки JEEP RENEGADE, реєстраційний номер  НОМЕР_2 , за особисті грошові кошти ОСОБА_2 вказувала на наступне.
Так, 25.12.2001 між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було укладено Мирову угоду про поділ спадкового майна, яка була затверджена ухвалою Гагарінського районного суду м. Севастополя від 25.12.2001, згідно якої ОСОБА_2 набула у власність наступне майно: будинок АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_5 , автомобіль марки Форд-«Проба», реєстраційний номер НОМЕР_5 .
У подальшому вищевказане майно, яке отримано в порядку спадщини було відчужене, шляхом укладання ОСОБА_2 28.09.2005 договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_6 .
Крім того, 20.12.2010 ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 15, придбала квартиру, розташовану за адресою; АДРЕСА_7 , загальною площею 118,1 кв.м. 
17.08.2012 ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого в реєстрі за №1543, на підставі якого вона придбала гараж, загальною площею 29,0 кв.м у приміщенні цокольного поверху 1-8, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_8 . У п. 1.7 Договору зазначено, що ОСОБА_1 , надана заява про те, що гроші, які витрачаються за цим договором його дружиною ОСОБА_2 , є її особистою приватною власністю та не є спільною сумісною власністю подружжя.
У зв`язку з прийнятим рішенням про виїзд з тимчасово окупованої території, ОСОБА_2 було прийнято рішення про продаж нерухомого майна, яке було її особистою приватною власністю, а саме: 18.04.2016 було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 45,7 кв.м. та зроблено відмітку на Договорі купівлі - продажу квартири від 28.09.2005 про посвідчення вищевказаного договору- 11.10.2018 було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 118,1кв.м. У договорі купівлі продажу від 20.12.2010 було зроблено відмітку про посвідчення вищевказаного договору - 11.10.2018 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (приміщення гаражу), розташованого за адресою: АДРЕСА_8 ., загальною площею 29,0 кв.м, у приміщенні цокольного поверху 1-8. у договорі купівлі продажу від 17.08.2012 було зроблено відмітку про посвідчення вищевказаного договору. Договори від 18.04.2016, від 11.10.2018, від 11.10.2018 були укладені на тимчасово окупованій території з метою подальшого виїзду на територію, яка підконтрольна Україні з метою захисту свого життя та життя очікуваної дитини.
Договір купівлі-продажу квартири від 18.04.2016, договір купівлі - продажу квартири від 11.10.2018 та договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 11.10.2018 були укладені на тимчасово окупованій території з метою подальшого виїзду на територію, яка підконтрольна Україні. Апелянт вказує, що не мала можливості укласти даний Договір на території України, так як покупці відмовились здійснювати купівлю на іншій території.
Суд першої інстанції, з урахуванням положень статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вірно вважав, що надані ОСОБА_2 докази, посвідчені органами окупаційної влади є неналежними та недопустими доказами у справі, оскільки будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважається незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. 
Відтак надані ОСОБА_2 договори на території України є недійсними та не створють правових наслідків, тобто є нікчемними, а тому не можуть бути враховані судом на підтвердженння спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте подружжям в період шлюбу та поширення правового режиму спільного сумісного майна на ці об`єкти.
Разом з тим, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції сторонами було надано суду пояснення.
Так, ОСОБА_2 пояснила апеляційному суду, що ОСОБА_1 не мав будь - яких джерел доходів з 2015 року. Натомість проживаючи у м. Севастополь вона працювала, як фізична особа - підприємець отримувала дохід, на якій жила сім`я. Від продажу отриманого у спадок нерухомого майна нею було придбано нерухоме майно у м. Севастополь, яке у подальшому було відчужене нею на користь третіх осіб у зв`язку із переїздом сім`ї з тимчасово окупованої території (м.Севастополь) до неокупованої територіїУкраїни (м. Вишеве Бучанського району Київської області). 
Отримані від продажу її особистого майна грошові кошти вона та ОСОБА_1 , разом із їхніми родичами та друзями, з дотриманням правил перетину кордону, частинами вивозили на неокуповану територію України, за рахунок яких, у подальшому, ОСОБА_2 було придбано у власність спірне нерухоме майно (три квартири) та транспортний засіб JEEP RENEGADE, 2017 року випуску, номер шасі  НОМЕР_1 , реєстраційний номер   НОМЕР_2 , яким вона постійно користується.
У наданих суду апеляційної інстанції поясненнях та відповідях на питання колегії суддів, ОСОБА_1 підтвердив, що на тимчасово окупованій території ОСОБА_2 відчужила належне особисто їй на праві власності майно, яке було отримано нею за рахунок продажу спадкового майна, грошові кошти отримані від продажу майна, він та ОСОБА_2 частинами перевезли з окупованої території на неокуповану територію України. Саме за ці грошові кошти у подальшому було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 49,4 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , однокімнатну квартиру, загальною площею 40,3 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 ,однокімнатну квартиру, загальною площею 54,2 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки JEEPRENEGADE, 2017 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер   НОМЕР_2 . ОСОБА_1 на повторне запитання суду щодо походження грошових коштів, за які було придбано майно, про поділ якого він заявив позовні вимоги, дав аналогічну відповідь, що зафіксовано на технічному звукозапису судового засідання.
Колегія суддів у судовому засіданні, яке відбулося 27 травня 2026 року, фіксація якого здійснювалася за допомою технічних засобів, з`ясувала у ОСОБА_1 факт перевезення грошових коштів від продажу належного ОСОБА_2 нерухомого майна, з тимчасово окупованої території на неокуповану територію України. ОСОБА_1 у своїх поясненнях визнав та підтвердив факт неодноразового перевезення самим подружжям грошових коштів з тримчасово окупованої території (м. Севастополь) до неокупованої України. Та вказував, що саме за ці кошти у подальшому було придбано спірне нерухоме майно та транспортний засіб марки JEEPRENEGADE, 2017 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер   НОМЕР_2 . Таким чином, ОСОБА_1 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції визнав та підтвердив, що три квартири та автомобіль, про поділ яких він заявив позовні вимоги, придбано саме за особисті кошти ОСОБА_2 , а не за сільні сумісні кошти подружжя.
З огляду на вказане, обгрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив належним чином та у повному обсязі обставини походження коштів, за які було придбано спірне нерухоме майно та транспортний засіб марки JEEP RENEGADE, 2017 року випуску, номер шасі  НОМЕР_1 , реєстраційний номер   НОМЕР_2 .
При цьому сторони не оспорювати факт придбання у період шлюбу за спльні сумісні кошти подружжя транспортного засобу марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см 3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення(частина перша, другастатті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
При таких обставинах, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши факт придбання спірного майна (зазначеного у позові ОСОБА_1 ) за особисті грошові кошти ОСОБА_2 ,суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачка щодо поширення на спріне майно правового режиму спільної сумісної власності подружжя. Суд першої інстанції не врахував, що у разі придбання нерухомомого майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного із подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власності того з подружжя, за особисті кошти якого воно було придбане, тобто у даному випадку ОСОБА_2 доведено ( ОСОБА_1 визнано) факт придбання спірного майна (зазначеного у позові ОСОБА_1 ) у період шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_2 . 
Таким чином, майно, про поділ якого заявив вимоги ОСОБА_1 , поділу не підлягає, оскільки воно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
Установивши, що транспортний засіб марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см 3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 , набутий сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні сумісні кошти подружжя, що фактично сторонами визнається, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.
Визначаючи запропонований ОСОБА_2 спосіб поділу вказаного транспортного засобу, суд враховує усталений сторонами порядок користування таким майном, його вартість, а тому дійшов висновку про те, що поділ спірного майна, за яким ОСОБА_1 , як за одним з подружжя, виділяється автомобіль з виплатою грошової компенсації за його частку, належну на праві власності ОСОБА_2 , є найбільш прийнятним у цьому випадку, про що ОСОБА_2 заявлено позовну вимогу у поданому нею зустрічному позові.
Оскільки фактично вказаний транспортний засіб перебуває у користуванні ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за можливе виділити у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя у власність ОСОБА_1 транспортний засіб марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см 3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та стягнути з нього на користь  ОСОБА_2 грошову компенсацію ринкової вартості частини цього транспортного засобу, що належить на праві власності ОСОБА_2 .
При зверненні до суду із зустрічним позовом у вересні 2025 року ОСОБА_2 вказувала про те, що ринкова вартість транспортного засобу марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см 3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на 02.09.2025 становить 4 999 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 206 819,63 грн.
ОСОБА_1 висловлював заперечення щодо вказаної  ОСОБА_2 ринкової вартості вказаного автомобіля, але будь - яких доказів на спростування такої вартості автомобіля суду не надав, а тому колегія суддів бере до уваги зазначену ринкову вартість автомобіля, що підлягає поділу при визначенні розміру грошової компенсації частки транспортного засобу, що наалежить апрвіввласності ОСОБА_2 .
Так, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першоїстатті 376 ЦПК Україниє порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити ОСОБА_1 на праві власності транспортний засіб марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см 3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 та стягнути з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частини транспортного засобу у розмірі 103 409 гривень 81 копійка.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. 
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалв справи вбачається, що за подання ОСОБА_2 зустрічного позову судовий збір підлягав сплаті у розмірі 1 211, 20 грн.
За подання апеляційної скарги на рішення суду, судовий збір підлягав сплаті у розмірі 19 621, 44 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року  ОСОБА_2 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішенняКиєво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2025 року у розмірі 19 621, 44 грн до ухвалення судового рішення у цій справі апеляційним судом.
Так, за результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
З урахуванням зазначеного з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору за подачу зустрічної позовної заяви у розмірі 1 211, 20 грн. Крім того з ОСОБА_1 на користь держави слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 19 621,44 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити ОСОБА_1 на праві власності транспортний засіб марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см 3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) грошову компенсацію вартості частини транспортного засобу марки Peugeot, модель 407, рік випуску - 2008, об`єм (потужність) двигуна, см 3-2720, реєстраційний номер НОМЕР_3 , у розмірі 103 409 (сто три тисячі чотириста дев`ять) гривень 81 копійка.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь держави судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 19 621 (дев`ятнадцять тисяч шістсот двадцять одна) гривня 44 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна