УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2026 року
м. Київ
справа № 159/4038/23
провадження № 51-1893ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року у кримінальному провадженні 
№ 12022030000000127 щодо 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Луцька Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
та 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця 
м. Мелітополя Запорізької області, жителя 
АДРЕСА_2 , раніше 
не судимого, 
засуджених за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2025 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 визнано винуватими та кожного з них засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі:
-  ОСОБА_6 - на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік;
-  ОСОБА_5 - на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Вирішено питання щодо долі речових доказів, процесуальних витрат та цивільних позовів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 19 липня 
2022 року приблизно о 19:00, керуючи автомобілем марки «Fiat-223L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Винниченка, поблизу будинку № 44 
на вул. Грушевського у м. Ковелі Волинської області зі сторони вул. Незалежності до автодороги сполучення «Київ-Ковель-Ягодин» проявив безпечність та неуважність під час руху, не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» при виявленні небезпеки для руху, маючи об`єктивну можливість її виявити, 
у вигляді автомобіля марки «Chevrolet Equinox», реєстраційний номер НОМЕР_2 , позаду якого був одновісний причіп, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який рухався під керуванням ОСОБА_5 головною дорогою вулицею Грушевського у м. Ковелі Волинської області зі сторони центру в сторону магазину «Верес», в порушення вимог п. 2.3 «б», п. 16.11 Правил дорожнього руху не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не надав переваги в русі вказаному автомобілю, без зупинки перед головною дорогою продовжив рух та виїхав 
на головну дорогу з метою її перетину в напрямку автодороги сполученням «Київ-Ковель-Ягодин», внаслідок чого на смузі руху зазначеного автомобіля із причіпом відбулось зіткнення із ним.
Крім того, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 19 липня 2022 року приблизно о 19:00, керуючи автомобілем «Chevrolet Equinox», реєстраційний номер НОМЕР_2 , позаду якого був одновісний причіп, реєстраційний номер НОМЕР_3 , порушуючи Правила дорожнього руху, рухаючись із перевищенням максимально допустимої швидкості руху в населеному пункті (75 …84 км/год) головною дорогою вул. Грушевського у м. Ковелі Волинської області зі сторони центру в сторону магазину «Верес», на перехресті вул. Винниченка-Грушевського поблизу будинку 
№ 44 на вул. Грушевського, проявивши безпечність та неуважність, не зреагував 
на небезпеку у вигляді автомобіля марки «Fiat-223L», реєстраційний номер 
НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 , який рухався зі сторони 
вул. Незалежності до автодороги сполученням «Київ-Ковель-Ягодин» та пересікав вул. Грушевського (зліва на право відносно його руху автомобіля під керуванням ОСОБА_5 ), яка є головною, не вжив заходів для зменшення швидкості аж 
до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого ОСОБА_5 допустив зіткнення передньою частиною свого автомобіля із правою боковою частиною автомобіля під керуванням ОСОБА_6 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди відбулась зміна напрямку руху вищевказаних транспортних засобів в сторону будинку № 44 на вул. Грушевського у м. Ковелі та наїзд лівою боковою частиною автомобіля марки «Fiat-223L» 
на велосипедиста ОСОБА_7 , що перебував на лівому краю проїзної частини вул. Винниченка у м. Ковелі поблизу будинку № 44 на вул. Грушевського відносно руху автомобіля марки «Fiat-223L» під керуванням ОСОБА_6 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_7 помер.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 24 лютого 2026 року змінив зазначений вирок щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в частині призначеного їм покарання, звільнивши кожного з них на підставі ст. 75 КК від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку кожному тривалістю 3 роки. В решті вирок суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Потерпіла ОСОБА_4 у касаційній скарзі, покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржене судове рішення в частині щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 не оскаржує.
Вважає, що апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження 
в апеляційному порядку, безпідставно застосував до ОСОБА_5 положення 
ст. 75 КК. Стверджує, що судом апеляційної інстанції не враховано повною мірою обставини скоєного ОСОБА_5 правопорушення, ступінь його тяжкості, дані про особу винного, який вину у вчиненому не визнав, а також відсутність у нього осуду своєї поведінки та наміру відшкодувати наслідки вчиненого. Вказує на те, 
що ухвала апеляційного суду в частині звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням є невмотивованою та не відповідає вимогам 
ст. 419 КПК.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі потерпілої не оспорюються.
Доводи потерпілої ОСОБА_4 щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, 
їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно 
до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, 
яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Відповідно до ст. 75 КК, у разі, якщо суд, крім випадків засудження 
за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення 
ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який одружений, має на утримання двох неповнолітніх дітей, не працює, раніше не судимий, вину у вчиненому не визнав, 
а також взяв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання. 
Зваживши на наведене, суд призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду, у тому числі щодо 
ОСОБА_5 , за його апеляційною скаргою, змінив оскаржений вирок в частині призначеного йому покарання, звільнивши його від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК з випробуванням.
Як вказав суд в ухвалі, призначаючи, у тому числі ОСОБА_5 вид та розмір покарання, місцевий суд в цілому дотримався зазначених вимог кримінального закону, однак при цьому, належним чином не врахував положень ст. 75 КК, які передбачають можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного основного покарання.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, хоча ОСОБА_5 і вчинив тяжкий злочин з необережності, в результаті чого загинула людина, проте встановлені характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про його особу свідчать, що його виправлення є можливим без відбування реального покарання.
Зокрема, суд взяв до уваги дані про особу ОСОБА_5 , який одружений, має 
на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працює, раніше не судимий, з його слів 
на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, 
що пом`якшують та обтяжують покарання.
Водночас апеляційний суд вважав за необхідне зазначити, що думка потерпілої 
про необхідність призначення обвинуваченому покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може ґрунтуватись лише на позиції потерпілої щодо виду та міри покарання.
В цьому конкретному випадку, як вказав суд, покарання із застосуванням положень ст. 75 КК буде повністю відповідати вимогам статей 50, 65 цього Кодексу, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарань, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а перебування під наглядом уповноваженого органу з питань пробації дозволить здійснювати контроль за його поведінкою.
Поряд із цим колегія суддів погодилася із висновком місцевого суду щодо призначеного додаткового покарання, вказавши, що воно повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також його меті, закріпленій у ст. 50 КК.
Як зауважив апеляційний суд, звільняючи ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, у цьому випадку з огляду на вищенаведене буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
З викладеними в оскарженій ухвалі висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, 
з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час 
її постановлення. 
Отже, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
У касаційній скарзі потерпілої ОСОБА_4 не наведено переконливих доводів 
на обґрунтування невиправданої м`якості призначеного  ОСОБА_5 покарання та безпідставності застосування до нього положень ст. 75 КК.
Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, 
які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, касаційна скарга потерпілої не містить.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити потерпілій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження 
за її касаційною скаргою на ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3