Єдиний унікальний номер 341/1914/25 
Номер провадження 2/341/134/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
13 травня 2026 року         місто Галич
Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Мергеля М. Р. розглянув заочно у порядку загального позовного провадження без участі сторін справу за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
установив
Представник Раврик І. Д. в інтересах позивачки  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про поділ майна. У позові просить:
- визнати за позивачкою право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; 
- визнати за позивачкою право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 2621280901:01:001:0768, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: с. Бринь, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область;
- припинити право власності  ОСОБА_2 на: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 2621280901:01:001:0768, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: с. Бринь, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область.
В обґрунтування позову зазначив, що позивачка з відповідачем 1997 року зареєстрували шлюб. Шлюбне життя у них не склалось. Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області шлюб між сторонами розірваний. Під час шлюбу в 2014 році сторони спільно побудували житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником цього будинку записаний відповідач. Відповідний будинок побудований на земельній ділянці площею 0,25 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, власником якої також записаний відповідач. Після розірвання шлюбу позивачка з дітьми позбавлена можливості доступу до цього будинку. Відповідач чинить позивачці та дітям перешкоди у користуванні будинком. 
Ухвалою суду від 24 листопада 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 18 грудня 2025 року, яке відкладалось на 15 січня 2026 року, 11 лютого 2026 року та 05 березня 2026 року.
Ухвалою суду від 05 березня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 25 березня 2026 року.
У чергове судове засідання 05 травня 2026 року сторони не з`явились.
Представник позивачки 05 травня 2026 року подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без участі сторони позивачки. Позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. 
Відповідач у судове засідання не з`явився, хоч про день, час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України. Судову повістку-повідомлення з датою судового засідання надіслано на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, яка повернулась до суду у зв`язку з відсутністю адресата за цією адресою.
Таким чином, відповідач вважається повідомленим. Проте, своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, жодних заяв чи клопотань до суду не надсилав. Ходом розгляду справи не цікавився.
При цьому суд зазначає, що з листопада 2025 року відповідачу неодноразово надсилались повістки за його зареєстрованим місцем проживання, які поверталися без вручення. Відповідач жодних дій, спрямованих на участь у справі не вчиняв.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на приписи ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд прийняв рішення про заочний розгляд справи, оскільки відповідач вважається повідомленим належним чином про судове засідання, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання не подавав, а представник позивача не заперечує щодо заочного розгляду справи.
Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами загального позовного провадження без участі сторін, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Надавши належну правову оцінку наявним у справі письмовим доказам, заслухавши пояснення представниці позивачки, суд установив наступні фактичні обставини у справі.
Сторони зареєстрували шлюб 28 жовтня 1997 року у відділі рагсу Галицького району Івано-Франківської області, актовий запис № 31, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 9). 
Відповідно до копії рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2025 року шлюб між сторонами розірваний (а. с. 12).
На замовлення відповідача 30 січня 2024 року виготовлений технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою:  АДРЕСА_2 (а. с. 14-17).
Відповідно до копії характеристики з технічного паспорта на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за вищевказаною адресою, який збудований 2014 року, підтверджується факт побудови вказаного будинку з господарськими спорудами, а саме із сараєм, паливною, гаражем, криницею, огорожею та воротами.
Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав, власником цього будинку є відповідач ОСОБА_2 , розмір частки 1/1. Загальна площа житлового будинку 66,3 кв. м, житлова площа 41,6 кв. м.; адреса: АДРЕСА_2 . Дата державної реєстрації 19 лютого 2024 року. (а. с. 18).
Відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку підтверджується, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 2621280901:01:001:0768, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Адреса: АДРЕСА_2 (а. с. 82).
Згідно з копією державного акта на право власності на земельну ділянку від 2010 року підтверджується, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1379 га, кадастровий номер 2621280901:01:001:0769, для ведення особистого селянського господарства (а. с. 19).
Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд установив, що відповідач набув у власність спірні будинок і земельну ділянку за час шлюбу з позивачкою.
Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, житловий будинок та земельна ділянка набуті відповідачем за час шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідач ОСОБА_2 на спростування наведених у позові обставин не надав суду жодних доказів.
Відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.
Такий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц.
Згідно з висновком Верховного Суду за наслідками застосування ст. 71 СК України, викладеним в постанові від 26 серпня 2024 року в справі №753/6702/21, не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
Позивачка ОСОБА_1 заявила вимогу про визнання права власності на частку в житловому будинку та земельній ділянці, а не про їхній поділ в натурі, тому суд, з огляду на принцип диспозитивності, задовольняє заявлену вимогу.
Водночас суд зазначає, що задоволення вимоги про поділ будинковолодіння та земельної ділянки як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачкою та відповідачем права власності на її частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такі об`єкти. Тому суд немає підстав зазначати в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо спірного майна (постанова ВС від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц).
Також. у вказаній постанові Верховного суду вказано, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір в сумі 2422,40 грн, який необхідно стягнути з відповідача на її користь.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, суд, з дотриманням положень частини шостої статті 259, частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше десяти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його повного складання. На виконання вимог частини четвертої статті 268 ЦПК України підписав судове рішення без його проголошення. 
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 258, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд 
ухвалив
Позов  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
Поділити спільне сумісне майно  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 .
У порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1  та  ОСОБА_2 право власності у розмірі по частини за кожним на наступне нерухоме майно:
- будинок АДРЕСА_1 ;
- земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 2621280901:01:001:0768, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
У іншій частині позову відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 13 травня 2026 року.
Учасники справи:
позивачка –  ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; 
відповідач – ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

  Суддя	Микола МЕРГЕЛЬ