ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

01 травня 2026 року    місто Чернівці справа №713/1014/25
провадження №22-ц/822/553/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача Височанської Н. К.
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
за участю секретаря судових засідань Факас А.В.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, головуючий в суді першої інстанції суддя Проскурняк С.П.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави.
Посилався на те, що 19 вересня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів на суму 357 280 (триста п`ятдесят сім тисяч двісті вісімдесят) гривень 00 коп. строком до 19 вересня 2024 року.
В якості забезпечення зобов`язань по зазначеному договору позики ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою договір застави транспортного засобу від 19 вересня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб В.П. за №1334. Предметом застави є транспортний засіб, який належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 виданого ТСЦ 7341, а саме: автомобіль марки INFINITI QX 56, 2004 року випуску номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрованого 15 вересня 2023 року.
Згідно п. 1 Договору застави транспортного засобу, вказано, що зобов`язання забезпечене заставою вважається виконаним, якщо вся сума грошей повернута в строк та виконані інші умови договору позики, а також сплачені інші видатки пов`язані з його виконанням.
Пунктом 3.2 Договору застави транспортного засобу передбачено, заставодержатель (позивач) набуває права стягнення заборгованості за рахунок предмета застави у випадку якщо гроші не будуть поверненні у строк, передбачений договором позики. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити у повному обсязі свої вимоги, які виникають у разі прострочення виконання або невиконання заставодавцем умов договору позики включаючи погашення основної суми заборгованості, проценти за користування.
Пунктом 4.12 договору застави транспортного засобу передбачено, що у разі порушення заставодавцем умов цього договору або договору позики заставодержатель має право достроково стягнути суму заборгованості. У цьому випадку він має право повідомити заставодавця у десятиденний строк у письмовій формі. Якщо заставодавець не виконує вимогу про дострокове повернення боргу заставодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок заставленого предмета застави. 
04 липня 2024 року відповідачу з метою досудового врегулювання спору було направлено претензію про повернення позики грошових коштів за договором позики від 19 вересня 2023 року у розмірі 357 280 (триста п`ятдесят сім тисяч двісті вісімдесят) гривень 00 коп. 
04 жовтня 2024 року ОСОБА_2 було направлено повторно претензію про повернення грошових коштів за договором позики від 19 вересня 2023 року. Відповідачем було проігноровано вимогу щодо повернення суми позики за договором позики від 19 вересня 2023 року.
Позивач зазначає, що свої обов`язки за договором позики виконав в повному обсязі, грошові кошти позичальнику передав, однак відповідачем грубо порушено умови договору і зобов`язання по поверненню позики не виконано.
Просив суд звернути стягнення на заставлене майно за договором застави транспортного засобу від 19 вересня 2023 року в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 19 вересня 2023 року у сукупному розмірі 357 280 (триста п`ятдесят сім тисяч двісті вісімдесят) гривень 00 коп. шляхом проведення публічних торгів. Також просив стягнути судові витрати у розмірі 3 572 ( три тисячі п`ятсот сімдесят дві) гривні 80 копійок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави - задоволено.
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 19.09.2023 року у розмірі 357280 (триста п`ятдесят сім тисяч двісті вісімдесят) гривень 00 коп. на користь ОСОБА_1 , звернуто стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль марки INFINITI QX 56, 2004 року випуску номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , виданого ТСЦ 7341, зареєстрованого 15.09.2023року, який є предметом застави за договором застави посвідченим приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб В.П., зареєстрованим в реєстрі за №1334, шляхом продажу на публічних торгах згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 572,00 (три тисячі п`ятсот сімдесят дві) гривні 80 копійок.
Ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 13 січня 2026 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 09 жовтня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави залишено без задоволення.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду відповідач ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Пилип`юк О.М. спрямував засобами поштового зв`язку 12 лютого 2026 року апеляційну скаргу. 
Посилався на те, що позивач після спливу встановленого законом 30-ти денного строку з моменту пред`явлення обтяжувачем претензії, не звертався до боржника з вимогою про передачу предмета обтяження у володіння обтяжувача. Вказане свідчить про порушення процедури звернення стягнення на предмет застави.
Крім того, позивачем не надано доказів до позовної заяви, що відправлені ним претензії про повернення позики отримані відповідачем і чи взагалі відповідач був обізнаний про них.
Також позивачем обраний спосіб звернення стягнення на предмет застави не відповідає договору застави, оскільки в договорі передбачено такий спосіб звернення на предмет застави як передача заставодержателю права власності на предмет застави.
Також звертає увагу, що відповідач частково виконав грошову зобов`язання на суму 41800 грн.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Вказав, що боржника було тричі письмово повідомлено, що підтверджується матеріалами справи, а саме: претензією від 04 липня 2024 року та претензією від 04 жовтня 2024 року, вимогою від 17 лютого 2025 року.
Також, відомості про звернення стягнення були внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, що підтверджується матеріалами справи, а саме: витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №95773657 від 17 лютого 2025 року.
В пункті 5.1. договору застави транспортного засобу від 19 березня 2023 року чітко зазначено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного.

Щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, про поважність причин неявки суд не повідомили (а.с.163-164).
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Пилип`юк О.М. до початку розгляду справи спрямував до апеляційного суду заяву з проханням розглядати справу у відсутність відповідача та його представника. Вимоги апеляційної скарги підтримує повністю та просить задовольнити.
Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.
Також, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та інших.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Крім цього, колегія судді враховує, що явка до апеляційного суду учасників справи не є обов`язковою, позиція сторін у справі є чіткою і зрозумілою, а тому колегія суддів вважає можливим здійснити розгляд справи за відсутності учасників справи, що не призведе до порушення їх прав.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає необхідним справу розглянути за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що 19 вересня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_2 отримав гроші в сумі 357 280,00 грн. строком до 19 вересня 2024 року (а.с.11).
Крім цього, 19 вересня 2023 року між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб В.П. зареєстрований в реєстрі за №1334 (а.с.12-15, 20).
Предметом застави є транспортний засіб, який належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 виданого ТСЦ 7341, а саме: автомобіль марки INFINITI QX 56, 2004року випуску номер шасі(кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований 15 вересня 2023 року.
За згодою сторін, заставна вартість предмета застави становить 357 280,00 грн.
Пунктом 4.12 договору застави транспортного засобу передбачено, що у разі порушення заставодавцем умов цього договору або договору позики, заставодержатель має право достроково стягнути суму заборгованості. У цьому випадку він має право повідомити заставодавця у десятиденний строк у письмовій формі. Якщо заставодавець не виконує вимогу про дострокове повернення боргу заставодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок заставленого предмета застави.
Пунктом 5.1 договору застави передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Пунктом 5.2 передбачено звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку.
Відповідачу з метою досудового врегулювання спору 04 липня 2024 року та 04 жовтня 2024 року було направлено претензію про повернення позики грошових коштів за договором позики (а.с.16-19).
Згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 05 лютого 2025 року за №Р309411 вбачається, що обтяжувачем є ОСОБА_1 (а.с.21).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів суду обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а відповідачем не надано будь-яких доказів щодо виконання зобов`язань за договором позики.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
За частиною 1 статті 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Відповідно до частини 1 статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
Частиною 2 статті 590 ЦК України передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.
За частиною 1 статті 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
З матеріалів справи установлено, що між сторонами у справі укладено договір позики, виконання якого забезпечено договором застави транспортного засобу.
Із змісту укладеного договору позики убачається, що строк виконання відповідачем зобов`язання установлено до 19 вересня 2024 року.
З урахуванням того, що відповідач порушив умови договору позики, не повернув боргу, у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет застави.
Скаржник ОСОБА_2 не заперечує факт укладення договорів позики та застави, не надав доказів визнання таких договорів чи їх окремих положень недійсними. На час винесення рішення суду не надав суду доказів виконання свого зобов`язання за договором позики, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет застави.
Є безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення позивачем процедури звернення стягнення на предмет застави.
Так, частинами першою, третьою статті 24 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет застави.
Така вимога узгоджується із частиною першою статті 27 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
У статті 27 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачені вимоги до повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Це повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Згідно зі статтею 28 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.
Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.
Закон «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пов`язує можливість звернення стягнення на предмет застави не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й встановлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу вказаного строку з моментом реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави.
Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють звернення стягнення на предмет застави.
Аналогічний правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, що позивач з метою досудового врегулювання спору 04 липня 2024 року та 04 жовтня 2024 року направляв відповідачу претензію про повернення позики грошових коштів за договором позики. До вказаних претензій додав описи вкладення у цінний лист та накладні Укрпошти про відправлення (а.с.16-19).
Також 17 лютого 2025 року позивач направив відповідачу вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, в якій вимагав повернути суму позики та пеню протягом тридцяти днів з дня відправлення претензії, та повідомив відповідача, що у випадку невиконання основного зобов`язання до 17 березня 2025 року, він буде вимушений звернути стягнення на предмет застави (а.с.23-24).
З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вбачається, що 17.02.2025 року було зареєстровано звернення стягнення (а.с.20).
26 березня 2025 року позивач звернувся до суду з даним позовом.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем були виконані вимоги щодо процедури звернення стягнення на предмет застави, передбачені Законом статті 27 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що в договорі застави сторони передбачили тільки такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як передача заставодержателю права власності на предмет застави.
Так, пунктом 5.1 договору застави передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса. Також договором застави передбачений позасудовий порядок звернення стягнення на предмет застави.
Статтею 24 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» також передбачено можливість звернення стягнення на предмет застави на підставі рішення суду.
В икористання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.
У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, в тому числі спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.
Отже, вказаним Законом передбачено стягнення на предмет застави на підставі рішення суду шляхом проведення публічних торгів.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 частково виконав грошове зобов`язання на суму 41800 грн., то колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення надано ксерокопії квитанцій від 19.01.2024 року про часткову сплату суми позики в розмірі 10 000 грн. та ксерокопію розписки ОСОБА_1 про отримання 16 800 грн. (а.с.82-84).
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Колегія суддів вважає, що надані ксерокопії квитанцій не дають підстав вважати, що грошові кошти надсилались на виконання договору позики з огляду на те, що отримувача коштів не можливо ідентифікувати.
Відповідачем в суді першої інстанції до постановлення рішення не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження погашення боргу за договором позики від 19 вересня 2023 року.
Крім цього, в силу положень статті 545 ЦК України прийняття кредитором виконання зобов`язання може підтверджуватися виданою кредитором розпискою про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Договором позики передбачено, що при отриманні боргу позикодавцем від позичальника, позикодавець письмово підтверджує отримання всієї суми.
Проте, матеріали справи не містять таких розписок на підтвердження виконання позичальником боргового зобов`язання.
Розписка на суму 16800 грн. є неналежним доказом, оскільки суду не був наданий оригінал даної розписки. Позивач не визнавав погашення боргу і як було зазначено вище, що даної розписки не було на час постановлення рішення, а тому суд їй не надавав оцінку.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції.
Відповідно до частини 3 статті 83 ЦПК України відповідач повинен був подати суду докази разом з поданням відзиву на позов.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі належні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, що справа неодноразово відкладалася за заявою представника відповідача, проте ним до суду першої інстанції не було надано доказів часткового погашення боргу за договором позики.
З огляду на викладені обставини колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального при ухваленні рішення.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункту 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Заочне рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена судом 01 травня 2026 року.
Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: М.І. Кулянда
О.О. Одинак