РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2026 року 	м. Рівне	№460/6150/26	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Державної установи "Центр пробації" 	
 	про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -	

В С Т А Н О В И В:

08.04.2026 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної установи «Центр пробації» про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2023 по 20.03.2026 та зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2023 по 20.03.2026 у розмірі грошового забезпечення за шість місяців.
Ухвалою від 09.04.2026 відкрито провадження у справі №460/6150/26. Розгляд справи вирішено проводити у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. 
Згідно з позовною заявою, вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що він працював в кримінально – виконавчій службі. За наказом Державної установи «Центр пробації» №206/К від 27.02.2023 позивача звільнено зі служби 06.03.2023. На виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.08.2025 у справі №460/4070/25, відповідачем проведено остаточний розрахунок при звільненні 20.03.2026. При цьому відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за період несвоєчасної виплати. З огляду на наведене, стверджує про наявність права на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. 
Згідно з відзивом на позов, відповідач позовні вимоги не визнає. Центр пробації вважає, що підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки проведення ним розрахунку при звільненні відсутні, але одночасно з тим зазначає, що з аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України, на дату остаточного розрахунку з позивачем, а саме: 19.03.2026 розмір облікової ставки НБУ становив 15,0 % річних. Враховуючи суму недоотриманих коштів 142346,91 грн., 15,0 % від цієї суми становить 21352,04 грн, тобто 58,50 грн за один день затримки розрахунку (21352,04 грн/365). За наведеного, вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися в межах шести місяців (185 дні), і позивачу могло би бути нараховано та виплачено 10822,5 грн (54,50 грн * 185) при умові задоволення його позовних вимог.
Розглянувши заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Позивач, ОСОБА_1 у період з 28.11.2011 по 06.03.2023 проходив службу у Державній установі «Центр пробації», де і знаходився на фінансовому забезпеченні та отримував грошове забезпечення.
Наказом Державної установи «Центр пробації» №206/К від 27.02.2023 майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-007231) начальника, Сарненського районного сектору №1 філії Державної установи «Центр пробації» у Рівненській області звільнено зі служби 06.03.2023 за пунктом 5 статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.08.2025 у справі №460/4070/25, що набрало законної сили, зобов`язано Державну установу «Центр пробації» здійснити перерахунок та виплату належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 06.03.2023, а також виплачених за вказаний період: одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021, Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, з урахуванням раніше виплачених сум. 
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень, встановлено, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.08.2025 у справі №460/4070/25 виконано, що підтверджується платіжними інструкціями від 19.03.2026 № 654 на суму 142346,91 грн, № 653 на суму 33275,95 грн (податок з доходів 18%), № 655 на суму 9 243,33 грн (військовий збір 5%), дата оплати 20.03.2026.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктами 2, 4 статті 9 Закон №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.
Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17.
За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За частиною 1 статті 117 КЗпП України (у відповідній редакції), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
Відповідно до частини 2 статті 117 КЗпП України, за наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Як свідчать матеріали справи, позивача звільнено зі служби з 06.03.2023. Натомість остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні здійснений відповідачем лише 20.03.2026 на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.08.2025 у справі № 460/4070/25 .
Отже, періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 07.03.2023 (день, наступний за датою звільнення зі служби) по 19.03.2026 (день, що передує дню виплаті коштів на виконання рішення суду), включно.
З урахуванням вимог статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями, проміжок часу, за який позивачу належить виплата середнього заробітку охоплюється періодом з 07.03.2023 до 06.09.2023 (перші шість місяців періоду) та становить 184 календарних дні. 
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно додатку до особового рахунку співробітника, долученого до матеріалів справи №460/4070/25, грошове забезпечення позивача за останні два календарних місяці, що передували звільненню зі служби, становило: січень 2023 року – 9849,84 грн., лютий 2023 року – 21219,46 грн. (виплачене). Відповідно, розмір середньоденного грошового забезпечення складає 526,60 грн. (31069,30 : 59).
Відповідно до цього, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, становить 96894,40 грн. (526,60 грн. х 184 дні).
Поряд з цим, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.06.2016 у справі № 6-113цс16).
Відповідно до згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, відповідно до якого, обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до ст.117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
З огляду на наведене, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні варто застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України.
Розрахований судом середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, становить 96894,40 грн.
Водночас, суд вважає, що зазначена сума становитиме для відповідача надмірний тягар. 
Окрім того, суд не може не врахувати ту обставину, що відповідач фактично провів повний розрахунок з позивачем у день його звільнення, на підставі своїх відомостей про належні позивачу до виплати суми. Причиною ж неповного розрахунку слугувало те, що відповідач під час проходження позивачем служби, застосовував пункт 4 Постанови КМУ №704, за яким розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. Таке застосування визнано судовим рішенням у справі №460/4070/25 протиправним з огляду на те, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів. Відповідно до цього, підставою для перерахунку позивачу сум грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 06.03.2023, а також виплачених за вказаний період одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням, слугувало саме рішення суду. В той же час, без вказаного судового рішення, відповідач був позбавлений можливості застосовувати іншу розрахункову величину, ніж ту, яка зазначена в пункті 4 чинної на той час редакції Постанови №704. 
Враховуючи компенсаційний характер відповідної виплати, характер заборгованості, дії позивача та відповідача, суд, приходить до висновку про те, що справедливим і таким, що відповідатиме принципам пропорційності, добросовісності та розсудливості буде стягнення з відповідача на користь позивача 25% розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, що становить: 96894,40 грн. х 25% = 24223,60 грн. 
З огляду на те, що позивач просив про зобов`язання нарахувати і виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без обрахунку відповідної суми, що в свою чергу унеможливлює застосування органом, який виносить рішення по суті спору, принципів співмірності при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку, то позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
А за правилами частини третьої цієї статті, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
З огляду на те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то на користь позивача підлягає присудженню 50% судових витрат. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» задовольнити частково.
Стягнути з Державної установи «Центр пробації» на користь ОСОБА_1 24223,60 грн. розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. 
У задоволені решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Державної установи «Центр пробації» на користь ОСОБА_1 пропорційну частину судового збору у розмірі 532,48 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 16 червня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ) 
Відповідач - Державна установа "Центр пробації" (вул. Юрія Іллєнка, 81,м. Київ,04050, ЄДРПОУ/РНОКПП 41847154) 

Суддя       Н.В. Друзенко