УКРАЇНА
 
БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 727/9969/25 
Провадження № 2/361/5096/25 
11.06.2026 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2026 року        м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Червонописького В.С.,
за участю секретаря судового засідання Тихоненко І.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів),-

в с т а н о в и в :
До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів) у сумі 71500,00 грн. У обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 2017 року є засновником та директором товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІ БЮРО». У межах своїх повноважень вона підписувала різноманітні договори та ініціювала перекази грошових коштів на рахунки контрагентів, в тому числі з власної банківської картки, що є стандартною практикою для ведення бізнесу. 
Проте, наприкінці 2023 року, під час внутрішньої бухгалтерської перевірки та фінансової звірки, було виявлено ряд невідповідностей та встановлено, що з її особистого рахунку на банківський рахунок громадянки ОСОБА_2 систематично перераховувалися суми коштів. Загальна сума цих переказів складає 71 500,00 копійок, зокрема: 
04.02.2023 р. перераховано 13 000 гривень 00 копійок; 10.01.2023 р. перераховано 13000 гривень 00 копійок; 27.12.2022 р. перераховано 12500 гривень 00 копійок; 13.12.2022 р. перераховано 15 000 гривень 00 копійок; 22.11.2022 р. перераховано 18 000 гривень 00 копійок. 
Аналіз бухгалтерської та фінансової документації товариства обмеженою відповідальністю «ПРОФІ БЮРО», а також особистих записів ОСОБА_1 , не виявив жодних договорів, рахунків-фактур, актів виконаних чи інших первинних документів, які б підтверджували наявність господарських чи цивільно-правових відносин із ОСОБА_2 . 
Жодні правові відносини між нею та відповідачем не були встановлені, а перераховані кошти не були оплатою за товари, послуги чи інші зобов`язання. Відповідач, отримавши ці кошти, набув їх без достатньої правової підстави.
Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду від 17.11.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач надала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову, обгрунтовуючи відзив наступним. Вона визнає отримання від позивача грошових коштів у розмірі 71500,00 грн., які остання намагається витребувати, подавши відповідний позов. Однак не погоджується з правовою оцінкою обставин, яка надана позивачем. Зазначає, що позивач вводить суд в оману, оскільки 71500,00 грн. були отримані нею не безпідставно, а в межах певних домовленостей позивача з ОСОБА_3 , до якого позивач також подала подібний позов (справа №727/9977/25). ОСОБА_4 є знайомим відповідача і він підтверджував перерахування грошових коштів у межах домовленостей з ним на її користь у своєму відзиві на позовну заяву. Як зазначив ОСОБА_4 у своєму відзиві на позовну заяву, 28.10.2021 на засадах достатньої довіри до позивача їй була видана довіреність строком на 3 (три) роки, яка передбачала певний широкий спектр повноважень щодо нерухомого майна ОСОБА_5 , яка і видала вказану довіреність. У сферу повноважень позивача за вказаною довіреністю входило у т.ч. супроводження укладених довірителем договорів оренди , узгодження суми орендної плати, безпосереднє спілкування з орендарями та щомісячне отримання від них орендної плати. ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_4 , і, оскільки вона є особою похилого віку, важливі питання, пов`язані з орендою, вирішував він, і узгоджував суми щомісячної орендної плати, причому, про це знала позивач. Комунікацію з позивачем та третіми особами від імені ОСОБА_5 Відповідач здійснював діючи на підставі договору доручення. 
За умовами укладених договорів оренди сума щомісячної орендної плати визначалася виходячи з базової ставки та в залежності від обставин могла бути зменшена до нуля або збільшена на 50% без узгодження з орендарями. Отже, суми орендної плати по кожному договору оренди щомісячно узгоджував ОСОБА_4 , a позивач, виходячи з цього, повинна була вибудовувати взаємовідносини з орендарями, спілкуватися з ними, отримувати від них узгоджені ОСОБА_4 суми орендної плати. Як виявилося пізніше, позивач зловживала наданими їй повноваженнями, визначала орендарям більшу суму ніж ту, яку визначав відповідач, а різницю таємно залишала собі та таким чином ошукувала орендарів, тому зараз обвинувачується у шахрайстві за ч. 1 та 2 ст. 190 Кримінального кодексу України, справу №727/4430/24 у кримінальному провадженні.
У рамках домовленостей між ОСОБА_4 та позивачем, отримані суми орендної плати остання повинна була повертати (передавати) різними способами, які визначав ОСОБА_4 , у т.ч. шляхом перерахування тієї чи іншої суми зі своєї банківської картки на карткові рахунки різних осіб, які вказувалися ОСОБА_4 , у т.ч. їй. Позивач виконувала вказані домовленості та, враховуючи їх, перерахувала їй 71500,00 грн., які зараз хоче повернути собі, як безпідставно нею отримані. Отже, 71500,00 грн. не були отримані безпідставно. 
Позивач, її представник у судове засідання не з`явилися, у заяві до суду просили розглянути справу без їх участі.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце повідомлялася належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно довідки АТ КБ “ПРИВАТБАНК” від 07.03.2023 №KHJS85UQAGRRDHB5, вбачається виписка по операціям на карту НОМЕР_1 за період з 01.01.2022 по 07.03.2023 (дописано ручкою ОСОБА_6 ): дата операції 04.02.2023 р. - сума 13 000 гривень 00 копійок; дата операції 10.01.2023 р. - сума 13000 гривень 00 копійок; дата операції 27.12.2022 р. - сума 12500 гривень 00 копійок; дата операції 13.12.2022 р. - сума 15 000 гривень 00 копійок; дата операції 22.11.2022 р. - сума 18 000 гривень 00 копійок, загальна сума - 71500,00 грн.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбаченихстаттею 11 Цивільного кодексу України).
З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов.
По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.
По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.
По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).
За змістом ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору. 
Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 ст.11, частин 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, постанова від 21.02.2020 року у справі №910/660/19.
Як зазначає Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17.04.2024 року у справі №127/12240/22 тлумачення ст.ст.1212,1215 ЦК свідчить, що при визначенні того, чи підлягають поверненню потерпілій особі безпідставно набуті кошти, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.
Безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Оскільки позивачка не була зобов`язана перераховувати кошти з огляду на відсутність договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте здійснила платіж, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Разом з тим, ст.1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи, не підлягає поверненню. Зокрема, не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-91цс14та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18).
Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншої особи, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1ст.2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст.4 ЦПК України). Згідно зі ст. 5 ЦПК Українисуд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Як передбачено ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Оцінивши обставини справи та надані докази, суд вважає, що позивач в порушення вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що грошові кошти в сумі 71500,00 грн. відповідач ОСОБА_2 набула поза правовою підставою, діючи при цьому недобросовісно, будь-яких клопотань щодо витребування додаткових доказів ні позивач, ні його представник не заявляли.
Таким чином, у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладається на позивача.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.2,12,13,76,77,80,81,89,141, 263-265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів) - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя        В.Червонописький