Номер провадження: 22-ц/813/89/26 
Справа № 496/5298/20
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представник ОСОБА_1 – адвоката Негуляєва М.А.,
представника ОСОБА_2 – адвоката Гайдай Я.Ф.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Попова Володимира Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 лютого 2022 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю,-

в с т а н о в и в:

Адвокат Попов Володимир Володимирович, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи його тим, що 19 листопада 2019 року рішенням суду було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .. В період шлюбу було набуте спільне майно, а саме: автомобіль Nissan Pathfinder державний номерний знак НОМЕР_1 , 2011 року випуску, вартістю 405 000 грн, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,7 кв.м, вартістю 1 504 100 грн, нежитлове приміщення салону краси будинок АДРЕСА_2 вартістю 915 000 грн, незакінчене будівництво садового будинку АДРЕСА_3 вартістю 2 219 609 грн. В добровільному порядку відповідачка відмовляється поділити майно, тому позивач змушений був звернутись до суду.
Не погоджуючись із первісними позовними вимогами ОСОБА_1 представником відповідачки – адвокатом - Гайдай Я.Ф. було подано зустрічну позовну заяву, якою вона просить визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на: 
нежитлові приміщення салону краси, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , 
незакінчений будівництвом садовий будинок АДРЕСА_3 . 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачка не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , оскільки спірне майно є її приватною власністю, оскільки 01 грудня 2006 року між сторонами було укладено шлюб, від шлюбу у сторін народилися діти - ОСОБА_5 2007р.н. та ОСОБА_6 2011р.н.. В 2015 році сторони фактично припинили шлюбні відносини, а 19 листопада 2019 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. 
Діти залишилися проживати разом з матір`ю, батько не цікавиться дітьми, не утримує їх, вони перебувають на її повному утриманні та догляді. 11 листопада 2020 року ОСОБА_3 уклала новий шлюб та отримала прізвище чоловіка - ОСОБА_7 .
Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2006 року було визнано договір про співпрацювання по інвестуванню будівництва квартири АДРЕСА_5 , укладений 08 грудня 2004 року між ВАТ «Одеський домобудівний комбінат» та ОСОБА_3 - дійсним та визнано за ОСОБА_3 права приватної власності на квартиру АДРЕСА_6 . Таким чином, вказана квартира була набута позивачкою до реєстрацію шлюбу з ОСОБА_1 та є її особистою власністю.
22 грудня 2005 року ОСОБА_3 набула право власності на автомобіль марки «Toyota Corolla», 2005 року випуску державний номер НОМЕР_2 , який є особистою власністю ОСОБА_4 ..
В подальшому, а саме – 03 травня 2007 року ОСОБА_4 продала вищезазначений автомобіль, який був її особистою власністю за 22 000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою та за кошти від продажу автомобілю, 13 березня 2008 року придбала спірну квартиру АДРЕСА_7 , почала реконструкцію вказаного приміщення під приміщення салону краси. 08 квітня 2010 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення даного салону краси. 
Таким чином, враховуючи те, що даний об`єкт нерухомості було придбано від продажу автомобілю, який був особистою власністю відповідачки, він також є її особистою власністю.
21 червня 2010 року ОСОБА_3 вирішила придбати квартиру АДРЕСА_1 для чого уклала договір про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, кошти в розмірі 80 000 Євро, на придбання якого на її особистий рахунок надійшли від ОСОБА_8 , який є її двоюрідним братом, що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_3 із якого вбачається, що 09 червня 2010 року на рахунок ОСОБА_3 надійшли кошти в розмірі 40 000 Євро та 17 червня 2010 року надійшла сума в розмірі 40 000 Євро. 
17 червня 2010 року грошові кошти з єврового рахунку ОСОБА_3 було перераховано на гривневий рахунок, що підтверджується відповідною випискою з рахунку, наданою АБ «Південний».
17 жовтня 2012 року ОСОБА_3 було зареєстровано в Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомні про початок будівельних робіт. Після реєстрації Повідомлення, з метою початку проведення будівельних робіт відповідачка отримала від ОСОБА_9 , який є її вітчимом грошові кошти в розмірі 35 000 Євро, які були перераховані на її особистий рахунок в АБ «Південний», що підтверджується виписками з рахунку ОСОБА_3 .. Вказані кошти були подаровані відповідачці на будівництво садового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_8 .
21 червня 2014 року, ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продала належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_6 за 665 351 грн. Після продажу вказаної квартири, вона продовжила будівництво вищезазначеного садового будинку.
Крім того, ОСОБА_4 продала ОСОБА_10 паркувальне місце № НОМЕР_3 для автомобіля за адресою: АДРЕСА_9 за 11 000 гривень.
З 2015 року сторони припинили шлюбні відносини і не вели спільного господарства, а фактично будинок будувався з червня 2014 року по 2019 рік, тому є особистою власністю ОСОБА_3 , виходячи з того, що його будування відбувалося за кошти від продажу особистої квартири ОСОБА_3 та вже після припинення шлюбних відносин.
Також відповідачка зауважує, що позивач майже ніколи не працював, не дбав про сім`ю, ніколи не приймав участі в ремонтних роботах ані власними силами, ані грошовими коштами (т. 1 а.с. 172-195).
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Попов В.В., у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні первісного позову наполягав, обставини зазначені в позові підтримав в повному обсязі. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю просив відмовити, надіслав відзив на зустрічну позовну заяву в якій зазначив, що відповідно постанови ВС ВП 372/504/17 від 21.11.2018 діє абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та тягар доказування обставин, необхідних для спростування її, покладається на того з подружжя хто її спростовує. Крім того, суду не надано підтвердження того, що подружжя припинило стосунки в 2015 році, розписка про продаж авто «Toyota Corolla», 2005 року випуску, що було власністю відповідачки, не є належним доказом отримання нею 22 000 доларів США, які ОСОБА_3 витратила на придбання спільної квартири, оскільки суду не надано відповідних банківських документів. Також не підтверджено факту придбання спільної квартири АДРЕСА_1 за особисті кошти відповідачки, а саме те, що кошти отриманні від ОСОБА_8 , були її особистістю і перераховані за інвестиційним договором за спірну квартиру. Немає доказів на підтвердження того, що будівництвом садового буд. АДРЕСА_10 , 2 СТ «Оптиміст» ОСК «Чайка» Дачненської сільської ради Биляївського району Одеської області займалась відповідачка за особисті кошти, відсутнє повідомлення про початок будівельних робіт ОД 06212192823 та те, що отриманні від ОСОБА_9 кошти є її особистою власністю (т. 1 а.с. 223-224).
Представник відповідачки ОСОБА_4 – адвокат Гайдай Я.Ф. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову, підтримала зустрічну позовну заяву, та просила її задовольнити.
Рішенням Біляївского районного суду Одеської області від 22 лютого 2022 року первісний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_11 ) до ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_12 ) про поділ майна подружжя - задоволено частково.
Суд визнав за ОСОБА_1 право власності на:
- 1/2 частину автомобіля Nissan Pathfinder, н/з НОМЕР_1 , 2011р.виг., кузов № НОМЕР_4 двигун НОМЕР_5 чорного кольору, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 13 липня 2017 року;
визнав за ОСОБА_4 право власності на:
- 1/2 частину автомобіля Nissan Pathfinder, н/з НОМЕР_1 , 2011р.виг., кузов № НОМЕР_4 двигун НОМЕР_5 чорного кольору, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 13 липня 2017 року.
В іншій частині позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю – задоволено повністю.
Суд визнав за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 право особистої приватної власності на:
- нежитлові приміщення салону краси, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який в цілому складається з приміщень, загальною площею 32.30 кв.м;
- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,7 кв.м, житловою площею 20.8 кв.м;
- незакінчений будівництвом садовий будинок АДРЕСА_3 .
В апеляційній скарзі адвокат Попов Володимир Володимирович, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову повністю відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі – СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина 4 статті 65 СК України).
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 19 листопада 2019 року, укладений 01 грудня 2006 року шлюб між сторонами припинено (т. 1 а.с. 5-6).
Згідно відповіді від 06.10.2020 за №31/15/5141Х1520 ТСЦ МВС №5141 спірне авто Nissan Pathfinder н/з НОМЕР_1 , 2011р.в. відповідно свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_6 від 13.07.2017 зареєстрований за ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 7).
До реєстрації шлюбу 01 грудня 2006 року, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2006 року було визнано договір про співпрацювання по інвестуванню будівництва квартири АДРЕСА_5 , укладений 08 грудня 2004 року між ВАТ «Одеський домобудівний комбінат» та ОСОБА_3 - дійсним та визнано за ОСОБА_3 права приватної власності на квартиру АДРЕСА_6 , право власності зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 8, 179, 187).
Також до реєстрації шлюбу з позивачем, 22 грудня 2005 року ОСОБА_3 набула право власності на автомобіль марки Toyota Corolla, 2005 року випуску державний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 (а.с. 181). Даний автомобіль 03 травня 2007 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_11 за розпискою, що підтверджується відповіддю від 15.03.2021 за №31/15-82аз РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області (т. 1 а.с. 194-195).
13 березня 2008 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_7 , за договором купівлі-продажу посвідченим Першою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованим в КП «ОМБТІ та РОН» номер запису №325 в кн.б83пр-34. 08 квітня 2010 року ОСОБА_3 виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення салону краси, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , яке зареєстровано в «ОМБТІ та РОН» номер запису 325 в кн.96неж-98 (т. 1 а.с. 182-184).
21 червня 2010 року ОСОБА_3 уклала договір №ПЕС/ПБ-170 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, що в подальшому стало підставою для придбання у власність кв. АДРЕСА_13 (т. 1 а.с. 185, 186).
Відповідно договору купівлі-продажу від 21.06.2014 ОСОБА_3 продала ОСОБА_12 та ОСОБА_13 кожному в рівних частинах квартиру АДРЕСА_6 (т. 1 а.с. 180).
Згідно розписки від 28 червня 2014 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_12 паркомісце для авто за адресою АДРЕСА_9 за 11 000 грн. (т. 1 а.с. 188).
Стаття 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
На підставі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної "сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 372 ЦК України, зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Також, згідно правової позиції, визначеної у Постанові Верховного Суду від 18.04.2018 по справі №619/5624/14-ц - «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Пленум Верховного Суду України у п. 27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, роз`яснив, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77, 78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України в новій редакції.
Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України ), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
У своїй правовій позиції ВСУ у справі №6-2565цс16 вказував про те, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Так, з викладеного вбачається, що визнати ідеальні частки подружжя у спільному майні без його реального поділу і залишити це майно у спільній частковій власності допускається у разі неподільності речі, що є у спільній сумісній власності, відсутності згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Таким чином, визначаючи за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля Nissan Pathfinder, н/з НОМЕР_1 , 2011р.в., кузов № НОМЕР_4 двигун НОМЕР_5 чорного кольору, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 13 липня 2017 року, суд дійшов, що авто придбане в період шлюбу та в порядку ст. ст. 60, 70 СК України підлягає поділу. 
Відмовляючи позивачу за первісним позовом в поділі між ним та колишньою дружиною квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 47,7 кв.м вартістю 1 504 100 грн, нежитлового приміщення салону краси будинок АДРЕСА_2 вартістю 915 000 грн та незакінченого будівництва садового будинку АДРЕСА_3 вартістю 2 219 609 грн (вартість майна встановлена за ініціативою позивача згідно висновку про вартість (додана до позовної заяви т. 1 а.с. 17-120) суд виходив з наступного.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11).
Такаж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 визначає, що презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків.
Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Від так, ОСОБА_4 стверджує, що кошти на придбання – 13 березня 2008 року квартири АДРЕСА_7 , вона набула після продажу свого особистого майна, а саме у 2007 році автомобіля марки «Toyota Corolla», 2005 року випуску, з чим суд погоджується, оскільки майно дійсно було особистою власністю відповідачки, а стороною позивача на спростування цього факту доказів надано не було.
Суд також погоджується з тим, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано за ініціативою саме відповідачки, оскільки саме вона 21 червня 2010 року, уклала договір про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна і саме на її рахунки надходили кошти для його придбання та будівництва, що підтверджується виписками з особистого рахунку ОСОБА_3 про перерахунок їй від ОСОБА_8 коштів в розмірі 80 000 Євро (09 червня 2010 року на рахунок ОСОБА_3 надійшли кошти в розмірі 40 000 Євро та 17 червня 2010 року знов таки надійшла сума в розмірі 40 000 Євро. ) та перераховані з єврового рахунку ОСОБА_3 на її гривневий рахунок, що підтверджується відповідною випискою з рахунку, наданою АБ «Південний» (т. 1 а.с. 189-192).
Твердження про те, що 17 жовтня 2012 року ОСОБА_3 було зареєстровано в Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області повідомлення №ОД 06212192823 про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомлені про початок будівельних робіт, суд не бере до уваги, оскільки відповідачкою не надано належного доказу на підтвердження цього.
Однак, суд погоджується з тим, що кошти на будівництво садового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , ОСОБА_3 виділяла та отримувала особисто, що підтверджується особистими рахунками відповідачки, згідно яких вона отримала від ОСОБА_14 , грошові кошти в розмірі 35 000 Євро, які були перераховані на її особистий рахунок в АБ «Південний» (07.08.2012 року- 11 550 євро, 08.08.2012 року – 11 500 євро, 11.09.2012 року – 6 000 євро, 27.0.2012 року – 6 000 євро.), а також від продажу у 2014 році кв. АДРЕСА_6 , яка була набута позивачкою до реєстрацію шлюбу з ОСОБА_1 та є її особистою власністю. 
Також, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила, що з 2013 року допомагала по господарству в домоволодінні ОСОБА_4 .. Сім`я проживала в квартирі, у 2014 році в сім`ї почався розлад, в той період 2014 року ОСОБА_1 говорив, що «більш жити тут не збирається та вирішив піти до АТО».
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила, що є сусідкою та кумою сторін по справі. Познайомилась з сім`єю відповідачки у 2007 році, коли придбала квартиру. Усі фінансові відносини у сім`ї були покладенні на ОСОБА_17 , вона ходила на роботу, а ОСОБА_18 (первісний позивач) сидів дома. З 2014 року вони сім`єю не проживають, ОСОБА_18 виїхав з квартири, матеріальної участі у вихованні дітей ОСОБА_18 не приймає та не бажає приймати. Свідок стверджувала, що усе нерухоме майно придбала саме ОСОБА_17 . 
Враховуючи усе вищевказане в своїй сукупності, вивчивши наданні докази, суд керується обставинами, що мають істотне значення, а саме: насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, а також тим що, презумпцію спільності права власності подружжя на майно, може бути спростовано тим із подружжя хто його оспорює. 
Слід зазначати, що первісним позивачем не надано жодного доказу про участь ним у придбанні, продажі нерухомого чи рухомого майна в період шлюбу з 01 грудня 2006 року по 19 листопада 2019 року, крім автомобіля Nissan Pathfinder н/з НОМЕР_1 , 2011р.в., що зареєстрований за позивачем. Усі договори були ініціативою відповідачки та її участі, кошти перераховувались лише на її рахунки. Крім того, стороною позивача надана копія трудової книжки ОСОБА_1 де визначено, що в період з 01 січня 2004 року по 11 вересня 2013 року позивач взагалі не був офіційно працевлаштованим, а у 2013 році пропрацював три місяці. З 04 вересня 2015 року по 04 січня 2016 року був прийнятий на військову службу за контрактом, тому міг приймати участь в будівництві будинку лише фінансово, однак доказів на підтвердження цього суду не надано. Свідками також в судовому засіданні зазначено, що позивач будь-яким чином не приймав участі в придбанні майна в період перебування у шлюбі, а з 2014 року сторони, як подружжя не проживають.
Згідно відповіді ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області ОСОБА_1 на обліку пенсійного фонду не перебуває та пенсію не отримує (т. 2 а.с. 21).
Відповідно до виписки з Реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 не зареєстровано будь-якого нерухомого майна (т. 2 а.с. 22).
У той час як, стороною відповідачки надано докази на підтвердження того, що саме вона приймала участь в придбанні та продажі майна, фінансові операції збігаються з часом придбання нею нерухомого майна.
Вказана позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 10.02.2021 у справі №204/5407/17 (провадження 61-17702св19) та від 17.06.2021 у справі №128/1511/19 (провадження №61-16161св20).
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
Протокол №1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться.
Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності до ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Отже, з огляду на зазначене, вивчивши матеріали справи, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_19 про визнання майна особистою власністю підлягають задоволенню. 
Посилання адвоката Попова Володимира Володимировича, який дії в інтересах позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, Оскільки судом помилково не враховано, що спірне нерухоме майно придбано сторонами у справі у шлюбі, тому це майна належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі — провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25.10.2000, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07.10.2010 (остаточне 21 лютого 2011 року) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27.01.2004). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 (остаточне 10 травня 2011 року) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23.12.2003), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 , доведено належним чином обґрунтованість підстав позову в частині поділу транспортного засобу й не доведено саме, те, що спірне нерухоме майно набуто сторонами у справі під час шлюбу. Й, навпаки, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 , повністю спростована презумпція спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно.
Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №521/121224/13 (провадження №61-11935св19) зробив наступний правової висновок: «У рішенні Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд апеляційної інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких базується прийняти ним судове рішення, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують).
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо».
Однак, у даному випадку суд першої інстанції «заслухав» належним чином доводи сторін у справі, що призвело до ухвалення правильного судового рішення.
Так, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження №61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження №61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі №463/5183/17-ц провадження №61-19271св19, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18.
У постанові від 11 грудня 2019 року у справі №504/4433/15 (провадження №61-27456св18) Верховний Суд дійшов наступного висновку: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17».
«Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом» (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18)).
У постанові Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі №761/40409/16-ц (провадження №61-9813св20) вказано, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів».
У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі №759/4747/16-ц (провадження №61-4673св20) зазначено, що «відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, які вказують на те, що починаючи з квітня 2014 року шлюбно-сімейні відносини з ОСОБА_1 були фактично припинені, а тому спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя».
Проте, у даному випадку колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що сторони у справі припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства у 2015 році, що підтверджується показами допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , свідчення яких не спростовані позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 .. 
Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 набула грошові кошти на придбання 13 березня 2008 року квартири АДРЕСА_7 , після продажу свого особистого майна, а саме, автомобіля марки «Toyota Corolla», 2005 року випуску, у 2007 році.
Квартиру АДРЕСА_1 було придбано за ініціативою саме ОСОБА_3 , оскільки саме вона 21 червня 2010 року уклала договір про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна і саме на її рахунки надходили кошти для його придбання та будівництва, що підтверджується виписками з особистого рахунку ОСОБА_3 про перерахунок їй від ОСОБА_8 коштів в розмірі 80 000 Євро (09 червня 2010 року на рахунок ОСОБА_3 надійшли кошти в розмірі 40 000 Євро та 17 червня 2010 року знов таки надійшла сума в розмірі 40 000 Євро.) та перераховані з єврового рахунку ОСОБА_3 на її гривневий рахунок, що підтверджується відповідною випискою з рахунку, наданою АБ «Південний» (т. 1, а.с. 189-192).
Грошові кошти на будівництво садового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_8 , ОСОБА_3 виділяла та отримувала особисто, що підтверджується особистими рахунками відповідачки, згідно яких вона отримала від ОСОБА_14 , грошові кошти в розмірі 35 000 Євро, які були перераховані на її особистий рахунок в АБ «Південний» (07.08.2012 року-11 550 євро, 08.08.2012 року – 11 500 євро, 11.09.2012 року – 6 000 євро, 27.10.2012 року – 6 000 євро), а також від продажу у 2014 році кв. АДРЕСА_6 , яка була набута позивачкою до реєстрацію шлюбу з ОСОБА_1 та є її особистою власністю. 
За таких обставин, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 повністю спростована презумпція спільності спірного нерухомого майна, оскільки вона надала належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження того, що саме вона особисто приймала участь в придбанні та продажі майна, фінансові операції збігаються з часом придбання нею нерухомого майна.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12.03.2009 (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірне нерухоме майно не є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та не можуть бути поділені між сторонами у справі.
Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом права позивача за первісним позовом ОСОБА_20 на поділ спірного нерухомого майна та правом позивачки за зустрічним позовом володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном особисто, колегія суддів вважає, що у даному випадку задоволення зустрічного позову не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо відповідача. 
Отже, в судовому засіданні доведено належним чином те, що відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 не порушує права позивача ОСОБА_1 щодо спірного майна, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право не підлягає захисту судом, а порушене право позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 підлягає судовому захисту. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
За таких обставин, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення первісного позову частково та для задоволення зустрічного позову повністю. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Попова Володимира Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 11 травня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда