Справа № 487/3568/26 
Провадження № 1-кп/487/513/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 
при секретарі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду м. Миколаєва кримінальне провадження внесене до ЄРДР №12026152030000356 за від 21.03.2026 за обвинуваченням: 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кагарлик, Біляївського району, Одеської області, українця, громадянина України, із неповною середньою освітою, не одруженого, раніше судимого:
- 15.01.2025 року Біляївським районним судом Одеської області за ч.3 ст. 185, ч.4 ст. 185, ст. 69, ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 70 КК України до покарння у вигляді 4 років 2 місяців позбавлення волі, 21.07.2025 звільнений умовно-достроково з невідбутим терміном 3 роки 3 місяці 7 днів, для проходження військової служби за контрактом, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , як ий на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за контрактом на посаді стрільця - помічника гранатометника 1 штурмового спеціалізованого відділення 2 штурмового спеціалізованого взводу 3 штурмової спеціалізованої роти штурмового спеціалізованого батальйону (ШКВАЛ) військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні "солдат" 
за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 296, ч.1 ст. 263 КК України,-

за участю сторін судового провадження:
прокурора - ОСОБА_5 
обвинуваченого - ОСОБА_4 
захисника - ОСОБА_6 
потерпілої - ОСОБА_7 
потерпілої - ОСОБА_8 

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним:
18.06.2025 громадянин  ОСОБА_4 призваний на військову службу за контрактом   ІНФОРМАЦІЯ_2 та в подальшому направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 64 від 02.03.2026, солдата  ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця помічника гранатометника 1 штурмового спеціалізованого відділення 2 штурмового спеціалізованого взводу 3 штурмової спеціалізованої роти штурмового спеціалізованого батальйону (ШКВАЛ) військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено па всі види забезпечення та визнано таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Згідно положень ч. 1 п. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.
Відтак, з моменту підписання контракту ОСОБА_4 , набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з нього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України», Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.
будучи військовослужбовцем Збройних Сил України,   ОСОБА_4  відповідно до ст. ст. 11, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІУ, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим та ініціативним, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців; під час перебування поза розташуванням військової частини поводитися з гідністю і честю, не допускати порушень громадського порядку та негідних вчинків.
Відповідно до переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, спеціального порядку набуття права власності громадянами на окремі види майна (додаток N 2), затвердженого постановою Верховної Ради України від 17.06.1992 «Про право власності на окремі види майна» (зі змінами і доповненнями):
1. Перелік видів майна, що не може перебувати у власності громадян на території України, и. 1 - зброя, боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї, зазначеної в додатку N 2, і боєприпасів до неї, а також спортивної  зброї і боєприпасів до неї, що придбаваються громадськими об`єднаннями з дозволу органів внутрішніх справ)
2. Спеціальний порядок набуття права власності громадян на окремі види майна: громадяни набувають права власності на такі види майна, придбаного ними з відповідного дозволу, що надається: а) - на вогнепальну мисливську нарізну зброю (мисливські карабіни, гвинтівки, комбіновану зброю з нарізними стволами) - органами внутрішніх справ за місцем проживання особам, які досягли 25-річного віку.
Відповідно до вимог «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992, а саме: и. 4. - Право на володіння вогнепальною зброєю посадовими особами та громадянами і умови її застосування визначаються в порядку, встановленому законодавством України. Розділу IV. Відповідальність за порушення порядку виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення і використання предметів, матеріалів і речовин, відкриття і функціонування підприємств, майстерень і лабораторій, на які поширюється дозвільна система, п. 15. Громадяни, які порушили порядок, придбання, зберігання, обліку, охорони, перевезення і використання предметів, на які поширюється дозвільна система, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.
В пункті 2 «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України № 622 від 21.08.1998 зазначено, що видача дозволів громадянам на придбання, зберігання та носіння зброї здійснюється після проведеного з ними вивчення матеріальної частини зброї, правил поводження з нею, її застосування та використання, що здійснюється у пунктах вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування після здачі заліку та отримання довідки про вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування
Відповідно, до п. п. 14, 17 розділу 1 Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України,
затвердженої наказом Міністра оборони України №359 від 29.06.2005, забороняється зберігання поза розташуванням військової частини (удома, у гуртожитку, на робочому місці) стрілецької зброї, у тому числі спортивної, та боєприпасів; мати при собі стрілецьку зброю під час перебування в санаторії, будинку відпочинку, у відпустці, на лікуванні, а також під час відвідування театрів, клубів та Інших громадських місць, якщо перебування в них не пов`язане з несенням служби; залишати стрілецьку зброю та боєприпаси без нагляду; передавати (отримувати, здавати) особисту зброю та боєприпаси поза складом РЛО (ракетно-артилерійського озброєння) військової частини.
Діючи в порушення вимог вищевказаних нормативних актів, солдат  ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень скоєних проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, за наступних обставин.
Крім того,   ОСОБА_4 , у 19 годині 03 хвилин 21 березня 2026 року, прибув за місцем мешкання своєї цивільної дружини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою:     АДРЕСА_2 , маючи при собі заздалегідь підготовлений саморобний вибуховий пристрій, виготовлений шляхом нештатного поєднання компонентів промислового виготовлення, а саме: корпусу наступальної осколкової ручної гранати РГН та уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ-2, з метою вчинення хуліганських дій.
У подальшому, цього ж вечора, ОСОБА_4 , перебуваючи у дворі багатоквартирного житлового будинку за адресою:   АДРЕСА_3 , тобто у громадському місці, у вечірній час доби, усвідомлюючи, то він перебуває у громадському місці, а саме па вулиці населеного пункту в вечірній час доби, та його дії носять суспільно небезпечний характер, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом та з особливою зухвалістю, з хуліганських мотивів та з метою грубого порушення громадського порядку, демонструючи явну неповагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, порушуючи право громадян на відпочинок та негативну психоемоційну реакцію громадян на вибухи в період повномасштабного вторгнення та воєнного стану, а також те, що від його дій можуть постраждати сторонні особи,привів у дію заздалегідь підготовлений саморобний вибуховий пристрій, виготовлений шляхом нештатного поєднання компонентів промислового виготовлення, а саме: корпусу наступальної осколкової ручної гранати РГН та уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ-2, та здійснив його підрив у дворі вказаного багатоквартирного житлового будинку. 
Внаслідок вказаних протиправних дій було грубо порушено громадський порядок та спокій громадян, які перебували поблизу, у тому числі    ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка, перебуваючи поруч із місцем вибуху, отримала тілесні ушкодження у вигляді поверхневих рам лівого плеча, променево-зап'ясного суглобу лівої кисті, правої молочної залози, правого стегна, лівої гомілки, акубаротравматичного ураження обох вух без пошкодження барабанних перетинок, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, чим їй було заподіяно фізичний біль та шкоду здоров'ю.
Інші громадяни сприйняли звук вибуху як реальну загрозу їх життю та здоров`ю, що викликало у них обґрунтований страх та паніку.

Правова кваліфікація кримінального правопорушення:
Вказані дії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кваліфіковано за ч. 4 ст. 296 КК України, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю (хуліганство), вчинене із застосуванням іншого предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Крім того,  ОСОБА_4 , розуміючи те, що він не мас дозволу компетентних органів та ліцензії на здійснення відповідних видів діяльності, маючи намір направлений на придбання, носіння та зберігання вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу, порушуючи положення про дозвільну систему, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 576 зі змінами, останній раз внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 № 938 та Інструкцію про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.1998 № 622, вчинив кримінальне правопорушення проти громадської безпеки за наступних обставин.
Так, у невстановлений під час досудового розслідування час та за невстановлених обставин, але не пізніше 21 березня 2026 року, у невстановленому місці,  ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків,знайшов, тим самим незаконно придбав саморобний вибуховий пристрій, виготовлений шляхом нештатного поєднання компонентів промислового виготовлення, а саме: корпусу наступальної осколкової ручної гранати РГН та уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ-2, без передбаченого законом дозволу.
Реалізуючи свій умисел, спрямований на придбання, носіння та зберігання вибухового пристрою, без передбаченого законом дозволу,   ОСОБА_4 , не маючи па меті видачу органам влади знайденого вибухового пристрою, відповідно до ч. 3 ст. 263 КК України, з мстою подальшого незаконного перенесення та зберігання, забрав його собі, тим самим незаконно, без передбаченого законом дозволу придбав.
Після цього  ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що придбаний ним предмет є вибуховим пристроєм та не маючи передбаченого законом дозволу па поводження з ним, діючи умисно, незаконно зберігав його при собі, а також здійснював його носіння, переміщуючи вибуховий пристрій у невстановлений період часу до моменту викриття його дій правоохоронними органами.
У подальшому, діючи умисно та усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, ОСОБА_11 ,21 березня 2026 року, у вечірній час доби, перебуваючи у громадському місці на вулиці біля буд. № 122/2 по вул. 1-ша Слобідська в м. Миколаєві, маючи при собі вказаний вибуховий пристрій, з метою реалізації свого наміру щодо незаконного поводження з саморобним вибуховим пристроєм, виготовленим шляхом нештатного поєднання компонентів промислового виготовлення, а саме: корпусу наступальної осколкової ручної гранати РГН та уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ-2, привів його в дію шляхом підриву.

Правова кваліфікація кримінального правопорушення:
Вказані дії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кваліфіковано за ч. 1 ст. 263 КК України, тобто придбання, носіння та зберігання вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу.

Вказаних висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку. 

Докази на підтвердження встановлених судом обставин:

Показання обвинуваченого  ОСОБА_4  який безпосередньо при допиті під час судового розгляду вину в інкримінованому йому злочині визнав в повному обсязі та підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті.
Допитана в якості потерпілої  ОСОБА_8 , яка пояснила, ввечері 21 березня 2026 року, ОСОБА_4 прибув до своєї співмешканки  ОСОБА_7 , за адресою:     АДРЕСА_2 . Знаходячись вдома, а саме на 2 поверсі будинку АДРЕСА_4 , вона почула крики, які доносились з першого поверху. Вирішивши допомогти сусідці, вона спустилась на перший поверх, де почула з`ясування відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .. Вона почала їх заспокоювати, але ОСОБА_4 здійснив підрив гранати у дворі будинку. 
ОСОБА_10 , яка, перебуваючи поруч із місцем вибуху, отримала тілесні ушкодження у вигляді поверхневих рам лівого плеча, променево-зап'ясного суглобу лівої кисті, правої молочної залози, правого стегна, лівої гомілки, акубаротравматичного ураження обох вух без пошкодження барабанних перетинок, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, чим їй було заподіяно фізичний біль та шкоду здоров'ю.
Крім того, вказаним вибухом було пошкоджено тарснпортний засіб потерпілої, вікно та забор.
Після вказаного випадку, потерпіла проходила лкування у шпиталі.

Доказами на підтвердження встановлених судом обставин є пояснення обвинуваченого ОСОБА_4 потерпілої ОСОБА_8 та наданими прокурором матеріалами кримінального провадження, а саме:
- протоколом огляду місця події від 21.03.2026 та фототаблицею до нього, відповідно до якого об`єктом огляду є ділянка місцевості: подвір`я будинку АДРЕСА_4 ;
- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 21.03.2026;
- висновком експерта №185 від 07.04.2026 року, відповідно до якого, У ОСОБА_7 мають місце тілесні пошкодження у вигляді забою м`яких тканин та синця нижньої щелепи зліва. Дані тілесні пошкодження могли утворитися від однієї ударної дії тупим твердим предметом, з обмеженою контактуючою поверхнею, яким могли бути руки, ноги та інші предмети, з давністю утворення біля 2 діб до часу огляду. По ступеню тяжкості дані тілесні пошкодження відносяться до категорії легких тілесних пошкоджень (кожне). Дані тілесні пошкодження небезпечними для життя потерпілої не являються, згідно «Правил встановлення ступеню тяжкості тілесних пошкоджень». Будь-яких тілесних пошкоджень характерних для самооборони потерпілої не мається.. При нанесені тілесних пошкоджень потерпіла могла бути звернена передньою поверхнею тіла до нападника (нападників). Будь-яких судово-медичних даних про характеристику травмуючого предмету не мається
- актом прийома передачі виконаних робіт №145/03-26 від 10.04.2026, відповідно до якого ціна наданих послуг з виїздом на місце огляду складає: 8000,00 грн.;
- звітом №145/03-26 про незалежну оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику автомобіля ЗАЗ - DAEWOO SENS реєстраційний номер DI8065АС;
- висновком експерта №240 від 06.05.2026 року, відповідно о якого У ОСОБА_8 мають місце тілесні пошкодження у вигляді поверхневих ран лівого плеча, променево-зап`ястного суглобу лівої кисті, правої молочної залози, правого стегна, лівої гомілки, акубаротравматичного ураження обох вух без пошкодження барабанних перетинок. Дані тілесні пошкодження могли утворитися від ударної дії тупих твердих предметів у результаті вибуху будь-якого снаряду з уламками та вибухової хвилі. Утворення даних тілесних пошкоджень в строк вказаний в постанові - 21.03.2026, не виключається. По ступеню тяжкості дані тілесні пошкодження відносяться до категорії легких тілесних (кожне). Діагноз «струс головного мозку, двобічна посттравматична сенсорна приглухуватість середнього ступеню на праве вухо та ліве вухо» при оцінки ступеню тяжкості тілесних ушкоджень до уваги не приймався, так як не підтверджений об`єктивними клінічними даними, згідно п. 4.13.4 «Правил встановлення ступеню тяжкості тілесних пошкоджень». Дані тілесні пошкодження небезпечними для життя потерпілої не являються, згідно «Правил встановлення ступеню тяжкості тілесних пошкоджень». Будь-яких тілесних пошкоджень характерних для самооборони потерпілої не мається. Будь-яких судово-медичних даних про взаєморозташування потерпілої та нападника (нападників) під час спричинення тілесних пошкоджень не мається. Будь-яких судово-медичних даних про характеристику травмуючого предмету немається;
- висновком експерта КСЕ-19/115-26/4694 від 23.04.2026, відповідно до якого Наданий на дослідження предмет, який містився в паперовому конверті (пломба NPU-3116539), є важелем уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ-2. Надані на дослідження предмети, які містилися в паперовому конверті (пломба NPU -3116540), є кільцем зі шплінтом уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ (УЗРГМ-2). Надані на дослідження предмети, які містилися в сейф-пакеті № CRI1037348, є залишками втулки уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ (УЗРГМ-2), шайбою ударника уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ (УЗРГМ-2) та уламками корпусу наступальної осколкової ручної гранати РГН. На поверхні наданого на дослідження запобіжного важеля уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ-2 із паперового конверта (пломба NPU -3116539), слідів вибухових речовин не виявлено. На поверхні наданих на дослідження кільця зі шплінтом уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ (УЗРГМ-2) із паперового конверта (пломба NPU -3116540), слідів вибухових речовин не виявлено. На поверхні наданих на дослідження уламків із сейф-пакета № CRI1037348 виявлено сліди вибухової речовини - гексогену. Надані на дослідження предмети є залишками саморобного вибухового пристрою, виготовленого шляхом нештатного поєднання компонентів промислового виготовлення, а саме: корпусу наступальної осколкової ручної гранати РГН та уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ-2.;
- висновком експерта№СЕ-19/115-26/4695-ВТХ від 24.04.2026 року, відповідно до якого Наданий на дослідження предмет, який містився в сейф-пакеті № СМ1037542, є корпусом наступальної осколкової ручної гранати РГН з полімерною втулкою промислового виготовлення, а предмет, який містився в сейф-пакеті № СМ1037571, є засобом підриву (детонування) - підривачем - уніфікованим запалом дистанційної дії типу УЗРГМ-2 промислового виготовлення, що застосовується для спорядження ручних осколкових гранат Ф-1, РГД-5, РГ-42. При конструктивному поєднанні наданого на дослідження корпусу наступальної осколкової ручної гранати РГН з полімерною втулкою, які містились в сейф-пакеті № СЯІ1037542, з уніфікованим запалом дистанційної дії типу УЗРГМ-2, який містився в сейф-пакеті № СЕН 037571, вони утворюють саморобний вибуховий пристрій осколкової дії, виготовлений по типу бойових припасів основного призначення - ручних осколкових гранат. Утворений при поєднанні корпусу гранати РГН з полімерною втулкою та запалом УЗРГМ-2 саморобний вибуховий пристрій придатний до вибуху 
Досліджені під час судового розгляду письмові докази та покази обвинуваченого, потерпілої узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам справи, викладеними в обвинувальному акті, з огляду на що суд вважає ці обставини встановленими, а докази кладе в основу вироку.
Аналіз досліджених доказів, які суд вважає належними, допустимими, достовірними і в сукупності достатніми для ухвалення вироку, дозволяє дійти висновку про те, що вина ОСОБА_12 доведена у повному обсязі, а його дії кваліфікує за ч.2 ст.286 КК України - як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.
За положеннями ст. 9 Конституції України, ч. 2 ст. 8 КПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ зобов`язанні застосовувати положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, як джерела права.
Відповідно до положень ст. 6 Конвенції кожному гарантовано право на справедливий суд.
Згідно ч. 1 ст. 11 КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.
Згідно ст. 23 КК України, виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.
Частиною 2 ст. 24 КК України передбачено, що прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Відповідно до пунктів 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 року, предметом злочинів проти власності є майно,яке має певну вартість і є чужим для винної особи; крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 63 КК України, покарання увиді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною КК України.
За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише уразі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини КК України за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків згідно зі статтями 70 та 71 КК України.
Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів(ст.12КК України),а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним
Вирішуючи питання, щодо призначення обвинуваченим покарання суд виходить з загальних засад призначення покарання, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи кожного обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету – покарання і стримування від вчинення нових злочинів. 
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено законом до категорії тяжких злочинів.
Обставинами, що пом`якшують покарання, судом встановлено щире каяття, визнання провини.
Обставин, що обтяжує покарання, судом не встановлено.
При обранні виду та міри покарання обвинуваченому, суд також враховує особу обвинуваченого то, що він раніше судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, відповідно до службової характеристика ОСОБА_4 характеризується посереньо.
З урахуванням вищевикладеного, обставин справи, тяжкості скоєного, особи винуватого, суд вважає, що покарання ОСОБА_4 слід визначити у виді позбавлення волі, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 81-1 КК України, у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає такій особі покарання за правилами, передбаченими ст. 71 і 72 КК України.
Відповідно до ч. 5 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив два або більше кримінальних правопорушень, суд призначає покарання за ці нові кримінальні правопорушення за правилами, передбаченими у статті 70 цього Кодексу, а потім до остаточного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, повністю чи частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком у межах, встановлених у частині другій цієї статті.
Суд враховує, що до ОСОБА_4 було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за вироком Біляївського районного суду Одеської області від 15.01.2025, а саме 10.07.2025 він умовно-достроково звільнений на підставі ухвали Хаджибейського районного суду м. Одеса від 10.07.2025 з Державної установи "Одеська виправна колонія (№14)"
Таким чином, протягом невідбутої частини покарання ОСОБА_4 вчинив нові кримінальні правопорушення.
За вказаних обставин, йому слід призначити остаточне покарання, на підставі ч.5 ст.71 КК України за сукупністю вироків у виді позбавлення волі, приєднавши до покарання за цим вироком частково невідбуту частину покарання за вироком Біляївського районнного суду Одеської області від 15.01.2025.
Підстав для застосування ст. 69, 75 КК України судом не встановлено.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з 21.03.2026.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишити - тримання під вартою. 
У кримінальному проваджені потерпілою ОСОБА_8 було заявлено цивільний позов про відшкодування матеріальних збитків на суму 77918,00 грн. та моральну шкоду в сумі 1100000,00 грн.
За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
В силу ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
У свою чергу, загальні підстави відшкодування майнової шкоди визначені ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
ОСОБА_8 надала до суду докази, які підтверджують витрати на лікування, а саме в сумі 1712,40 гр., витрати на заміну вікна в сумі 3793,14 грн., витрати на відновлення (ремонту) автомобіля в сумі 48000,00грн., та витрати на проведення автотоварознавчої експертизи. Суд вважає ці докази належними, допустимими та такими, що підтверджують наявність матеріальної шкоди в сумі 61505,54 грн.
В частині стягнення з ОСОБА_4 матеріальної шкоди в розмірі 16412,46 грн. суд відмоляє, у зв`язку з тим, що докази свого пітвердження в судовому засіданні не знайшли.

Згідно з положеннями статті 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.
Відповідно до положень ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (Постанов КЦС ВС від 13 липня 2023 року у справі № 454/289/22, провадження № 61-2200св23 (ЄДРСРУ № 112202578).
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що: 
за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; 
зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; 
у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; 
завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; 
гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;
по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2020 у справі № 213/2186/16-ц (провадження № 61-2517св19), зроблено висновок, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди доказуванню підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди».
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.04.2022 у справі № 748/359/20 (провадження № 61-8641св21) зроблено висновок, що «будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.06.2020 в справі №759/11457/17 (провадження № 61-44003св18) вказано, що «згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Верховний Суд зазначає, що з урахуванням підстав позову розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи». 
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (Постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 № 214/7462/20 (61-21130сво21).
Суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 і вважає, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом констатації судом факту порушення.
Крім того, суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю.
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. 
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить із того, що моральна шкода позивачці завдана . Позивач зазнала значних моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями та потрясіннями. Суд враховує характер, глибину і тривалість душевних страждань позивача, спричинених внаслідок вибуху, порушення укладу життя позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках. Суд ураховує, що обвинувачений не здійснив відшкодувань будь-якого розміру моральної шкоди на її користь.
Сам факт загибелі чоловіка є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань дружини, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Суд враховує принципи розумності, виваженості, пропорційності, справедливості, співмірності та обґрунтованості і вважає, що в якості грошового відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди з відповідача слід стягнути на її користь 200000,00 грн., що є ймовірною компенсацією втрат, з урахуванням наведених принципів.
Розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення можливості відновити втрачену психологічну рівновагу та не бути джерелом збагачення за рахунок відповідача.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
З обвинуваченого ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати понесені на залучення експерта в сумі 14440,80 грн.
Долю речових доказів вирішити на підставі 100 КК України.
Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України , суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4  визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 296, ч.1 ст. 263 КК України і призначити йому покарання:
за ч.4 ст. 296 КК України - у вигляді 3 років позбавлення волі;
за ч.1 ст. 263 КК України - у вигляді 4 років позбавлення волі.
Згідно ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати не відбуте покарання за вироком Біляївського районного суду м. Миколаєва від 15.01.2025 і за сукупністю вироків призначити ОСОБА_4 остаточне для відбуття покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 обраховувати з дня приведення вироку до виконання, зарахувавши в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 21.03.2026, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишити - тримання під вартою. 
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на проведення експертизи у розмірі 14440,80 грн.
Цивільний позов ОСОБА_8 – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 61505,54 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнути з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 200000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Скасувати арешт майна з мобільного телефону марки Redmi 15C чорного кольору з чохлом, поміщений до сейфпакету PSP3243005, застосований ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.03.2026 року
Речовий доказ, а саме мобільний телефон марки Redmi 15C чорного кольору з чохлом, поміщений до сейфпакету PSP3243005- повернути власнику.
Рочові кошти в загальній сумі 4820 гривень, зарахувати на користь держави, в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.
На вирок учасниками кримінального провадження може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо апеляційну скаргу не подано, то вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1