ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 501/2820/21
провадження № 61-12099св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (судді-доповідача), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на постанову Одеського апеляційного суду від 17 червня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів Вадовської Л. М., Комлевої О. С., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст обставин справи

1. У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

2. Позов мотивувала тим, що 17 листопада 2002 року з ОСОБА_2 зареєструвала шлюб. У шлюбі у сторін народилися дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Через суттєві погіршення в питаннях сімейних відносин, в питаннях виконання дітей, ведення спільного побуту тощо, шлюб почав втрачати свою цінність.  ОСОБА_1 вважала, що за таких обставин подальше перебування у шлюбі шкодитиме як її інтересам, так і інтересам дітей. Зауважувала, що позивач систематично налаштовує дітей проти матері, переконуючи в тому, що дітям необхідна інша мати, а також постійними знущаннями, цькуванням змусив позивача змінити постійне місце проживання. Внаслідок цього діти не отримують необхідних для них уваги та ласки.

3. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просила суд:
- розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції від 17 листопада 2002 року;
- визначити місце проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з матір`ю ОСОБА_1 
- вирішити питання про розподіл судових витрат.

4. У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей.

5. Ухвалою від 30 вересня 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області відмовив у відкритті провадження в частині позовної вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

6. Ухвалою від 18 квітня 2022 року у справі № 501/3322/21 Іллічівський міський суд Одеської області об`єднав у одне провадження цивільну справу № 501/3322/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення місця проживання дітей з цивільною справою № 501/2820/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дітей, а об`єднаній справі присвоїв номер 501/2820/21.

7. Ухвалою від 13 жовтня 2022 року Іллічівський міський суд Одеської області виділив у окреме провадження позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх ухвалення 

8. Іллічівський міський суд Одеської області рішенням від 13 червня 2023 року задовольнив позовну вимогу ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та визначив місце проживання ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_2 . Відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 . Відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання ОСОБА_5 та визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні ОСОБА_4 .

9. Суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_4 на час розгляду справи досягла шістнадцятирічного віку та набула право самостійного вибору місця проживання. Щодо визначення місця ОСОБА_5 , то суд дійшов висновку, що менш обтяжливим для інтересів дитини буде проживання з батьком, оскільки відсутні докази, що зміна його місця проживання призведе до покращення інтересів дитини. Також суд з огляду на негативний стан стосунків між матір`ю та дочкою дійшов висновку про те, що визначення судом обов`язкових їх зустрічей не відповідає інтересам дитини.

10.  Одеський апеляційний суд постановою від 17 червня 2025 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 червня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю органу опіки та піклування Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, про визначення місця проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком - змінив у його мотивувальній частині, виклавши в редакції цієї постанови, та залишиви без змін в його резолютивній частині. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 червня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю органу опіки та піклування Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, про визначення способів участі матері у виховання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язання не чинити перешкод у спілкуванні з дочкою - змінив у його мотивувальній частині, виклавши в редакції цієї постанови та залишив без змін у його резолютивній частині.

11. Суд апеляційної інстанції керувався тим, що інтереси дитини першочергово враховуються судом порівняно з інтересами батьків. Суд вважав, що оскільки ОСОБА_5 надав згоду на проживання разом з батьком, на час ухвалення судом рішення налагодив свій побут, проживаючи з батьком, а обставини щодо покращення його становища у разі зміни місця проживання, визначивши його з матір`ю, не були доведені, то проживання його з батьком цілком відповідає інтересам дитини. Водночас, на час ухвалення рішення місцевим судом ОСОБА_4 досягла 16-річного віку, а отже уповноважена на власний розсуд обирати місце свого проживання. В частині ж визначення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні дочки ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції, заслухавши в судовому засіданні думку ОСОБА_4 , керувався взаємовідносинами, які склалися між дочкою та матір`ю, а також недоведеністю перешкоджання батьком у їх спілкуванні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

12. 26 вересня 2025 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , за допомогою засобів підсистеми «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 17 червня 2025 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

13. Мотивує скаргу тим, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без врахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 травня 2025 року у справі № 552/5588/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

14. Зазначає, що суд відмовився досліджувати письмові докази, на чому наполягала ОСОБА_1 , безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судово-психологічної експертизи. Крім того, суд не надав оцінку відсутності доходів у батька, з яким залишено проживати дитину (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

15. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що доводи касаційної скарги щодо недослідження судом апеляційної інстанції доказів у справі безпідставні, оскільки процесуальний закон зобов`язує позивача надати до суду докази на підтвердження своїх вимог разом з поданням позовної заяви. Крім того, наголошує на несвоєчасності подання доказів позивачем, які ним не були подані в суді першої інстанції, а отже правомірно не бралися до уваги судом апеляційної інстанції. Отже, вважає, що суд апеляційної інстанції правомірно не досліджував нові докази у судовому засіданні. Також зазначає, що заявник посилається на нерелевантний правовий висновок, викладений за інших фактичних обставин.
Провадження у суді касаційної інстанції

16. Ухвалою від 06 листопада 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції.

17. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на застосування судом апеляційної інстанції норми права без врахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 травня 2025 року у справі № 552/5588/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

18. Також зазначає, що суд апеляційної інстанції відмовився досліджувати письмові докази, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судово-психологічної експертизи, не надав оцінку відсутності доходів у батька, з яким залишено проживати дитину (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

19. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали шлюб 17 листопада 2002 року, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 17 листопада 2002 року зроблено запис за номером 1563; місце реєстрації шлюбу Іллічівський (Чорноморський) міський відділ реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції.

20. У період проживання сім`єю  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 та їх дочка ОСОБА_7  і син ОСОБА_5 проживали у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

21. З пояснень сторін, поданих ними позовних заяв та доданих до них документів суди встановили, що у 2021 році фактично припинено шлюбні відносини, з травня 2021 року ОСОБА_1 проживає окремо від ОСОБА_2 та дітей. 

22.  ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 

23. Дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали з батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період проживання батьків однією сім`єю, в подальшому з травня 2021 року залишилися проживати з батьком ОСОБА_2 у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . В цьому житловому будинку ОСОБА_7 та ОСОБА_5 й на час розгляду справи проживали разом з батьком ОСОБА_2 (матір ОСОБА_1 з травня 2021 року проживає окремо в іншому житлі). 

24. Дочка сторін ОСОБА_7 та син ОСОБА_5 після припинення їх батьків проживати сім`єю залишилися в будинку з батьком, продовжили навчання у школі та відвідування гуртків, секцій тощо в районі місця свого проживання. 

25. Дочка сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 , й надалі проживає у будинку з братом та батьком. 

26.  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в інших шлюбах не перебували, з пояснень сторін інших сімей не створили, негативно не характеризувалися. 

27. Між сторонами склалися неприязні стосунки, мало місце взаємне звернення до правоохоронних органів зі скаргами на поведінку один одного після припинення проживання сім`єю, мають місце спори щодо утримання дітей, щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тощо. 

28. Після припинення у 2021 році сторін проживання однією сім`єю дочка ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 зберегли добрі стосунки з батьком ОСОБА_2 та тісну прихильність до нього, натомість без бажання спілкуються з матір`ю ОСОБА_1 , вбачають в її поведінці «зраду» щодо них дітей (пішла з дому, забрала свої речі у літку 2021 року та проживає окремо). 

29. Зустрічі дітей з психологом, організовані в тому числі й матір`ю в ході розгляду справи в суді, що триває з кінця літа 2021 року, не суттєво вплинули на бажання дочки та сина спілкуватися з матір`ю, зустрічатися з нею, проживати разом з матір`ю. 

30. В суді апеляційної інстанції допитано в якості свідка дочку ОСОБА_4 , 2006 року народження, яка досягла повноліття, та заслухано у присутності представника органу опіки та піклування та психолога думку сина сторін ОСОБА_5 , 2013 року народження, які пояснили своє ставлення до батьків як у період їх проживання сім`єю, так і після проживання матері окремо, висловили свою думку щодо причин припинення батьками спільного проживання разом, надали оцінку діям матері, яка залишила їх з батьком та тривалий (у їх розумінні) час не поверталася до дому (ця подія та дії матері закарбувалися у їх пам`яті, вплинули на психічний стан, викликали переживання, необхідність іншої організації свого життя тощо).

31.  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 досить чітко та зрозуміло виклали суду своє ставлення до питання їх місця проживання та спілкування з матір`ю та висловили бажання залишатися проживати з батьком ОСОБА_2 у житловому будинку, в якому зростали. Пояснили, що після літа 2021 року їх життя, побут, навчання, дозвілля тощо вже налагодженні з урахуванням змін, які відбулися в сім`ї, будь-що змінювати не хочуть. Зокрема, ОСОБА_5 не бажає проживати з матір`ю, хоче залишитися проживати з батьком та сестрою у їх будинку.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при ухваленні постанови
32. Вивчивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку. 

33. Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, застосував норму права без врахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від07 травня 2025 року у справі № 552/5588/23.

34. Правове питання, порушене у касаційній скарзі, стосується неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права під час вирішення питання про визначення місця проживання дітей, одна з яких на час ініціювання вирішення спору досягла встановленого сімейним законодавством вікового цензу та набула право на самостійне вирішення питання щодо свого місця проживання.

35. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

36. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

37. Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.

38. Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір, як і раніше, співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.

39. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини). 
40. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 

41. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

42. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

43. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. 

44. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

45. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

46. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

47. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

48. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 

49. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 

50. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. 

51. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 

52. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 

53. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

54. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 

55. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

56. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. 

57. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

58. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. 

59. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). 

60. Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

61. Такий підхід до правозастосування під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини неодноразово продемонстрований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, а також у постанові від 07 травня 2025 року у справі № 552/5588/23, на неврахування правових висновків у якій посилається заявник, 10 грудня 2025 року у справі № 288/2924/23 тощо.

62. Суд апеляційної інстанції у оскаржуваній постанові, надавши оцінку поясненням сторін, заслухавши пояснення свідків, вивчивши докази у справі, наголосив на тому, що пріоритетним під час вирішення питання про визначення місця проживання ОСОБА_8 керувався якнайкращими інтересами дитини, врахував ставлення дитини до матері ОСОБА_1 , наявність усталених життєвих зв`язків, утворених під час проживання з батьком, позитивно характеризується навчальним закладом, зауваження щодо нього та батька у навчальних закладів, в яких діти навчаються, відсутні. Суд взяв до уваги також небажання ОСОБА_8 змінювати повсякденні життєві зв`язки та оточення, тобто суд ухвалив рішення по суті спору, врахувавши також емоційний зв`язок дитини з одним із батьків та маючи на меті забезпечення психологічного комфорту дитині, збереження психологічно захищеної та сприятливої атмосфери життєдіяльності за відсутності підстав для очевидного втручання державного органу у сімейні стосунки . При цьому, поза увагою суду апеляційної інстанції не залишилася недоведеність наявності обставин, які свідчили про перешкоджання батьком ОСОБА_9 . ОСОБА_1 брати участь у вихованні та утриманні дітей.

63. При цьому, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що врахування думки дитини, якщо вона відповідно до віку здатна формулювати власні погляди, є значущим для вирішення справи, що стосується життя дитини. Колегія суддів наголошує на тому, що належна увага повинна приділятись поглядам та думці дитини відповідно до її віку і зрілості. Право бути почутою є правом дитини, а не обов`язком. У кожній конкретній ситуації опитування дитини здійснюється із урахуванням її віку та можливості висловити її думку. Аналогічного висновку щодо потреби у з`ясуванні думки дитини стосовно її життя з врахуванням вікового цензу та вікових особливостей інтелектуального розвитку, які стосуються здібностей дитини формулювати власну думку стосовно її життя, дійшов Верховний Суд у постанові від 28 травня 2025 року у справі № 759/119/18.

64. Тобто, суд апеляційної інстанції відповідно до вищезазначених правових висновків повно та всебічно оцінив всі наявні у справі докази та пояснення учасників спору, а отже, дійшовши висновку про обґрунтованість визначення місця проживання ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_9 , врахувавши думку дитини, докази та обставини справи, правильно застосував норми матеріального права і таке застосування відповідає чинній правозастосовчій практиці.

65. Щодо вирішення позовних вимог про визначення місця проживання ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції керувався тим, що дочка на час розгляду справи досягла віку, за якого набувала право на самостійний вибір місця проживання.

66. Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

67. У разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. 

68. Тобто, в силу зазначених норм законодавства дитина може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Тобто з чотирнадцяти років особа самостійно визначає, з ким із батьків хоче проживати (постанова Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21, провадження № 61-990св23). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 711/2287/21.

69. У цій справі суд апеляційної інстанції встановив, що на час розгляду справи ОСОБА_4 досягла чотирнадцятирічного віку, тобто мала статус неповнолітньої, а отже закон не передбачає розгляду судом вимоги щодо визначення її місця проживання після досягнення чотирнадцяти років за позовом одного з батьків.

70. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_9 про визначення місця проживання ОСОБА_4 і такий висновок узгоджується з зазначеними правовими висновками Верховного Суду.

71. Щодо вирішення судами першої та апеляційної інстанції позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні та участі у вихованні неповнолітньої ОСОБА_4 , колегія суддів керується такими міркуваннями.

72. Відповідно до вимог частини першої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

73. Верховний Суд у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 742/1716/23 роз`яснив, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права та є окремим способом захисту порушеного права діда й баби на спілкування з онуками. Відмова у задоволенні позову про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею (зокрема, внаслідок недоведеності перешкод чи з інших підстав), не є підставою для відмови судом у захисті й реалізації прав, передбачених частиною другою статті 159, частиною першою статті 263 СК України - визначенні способів участі баби та діда у вихованні дитини, місця та часу їхнього спілкування.

74. Отже, з огляду на недоведення ОСОБА_1 вчинення ОСОБА_2 їй перешкод у спілкуванні з неповнолітньою ОСОБА_4 суд не мав відмовляти у задоволенні позову саме з підстави недоведеності факту порушення права. Однак, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, з огляду на досягнення повноліття ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час ухвалення постанови судом апеляційної інстанції, а саме на 17 червня 2025 року, а оскільки вирішення питання щодо усунення перешкод у вихованні регламентовано сімейним законодавством виключно стосовно дітей, які не досягли повноліття, то спір в цій частині вичерпався.

75. Не спростовують висновків суду апеляційної інстанції доводи касаційної скарги щодо неправомірної відмови у задоволенні клопотання про призначення судово-психологічної експертизи на стадії апеляційного провадження.

76. Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

77.  Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

78. Відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення судово-психологічної експертизи, суд апеляційної інстанції зауважив, що ОСОБА_1 не дотримала процесуальний порядок щодо надання та витребування доказів, а саме заявила клопотання на стадії апеляційного перегляду рішення, не довівши при цьому неможливість подання такого клопотання до суду першої інстанції чи безпідставність відмови у задоволенні такого клопотання судом першої інстанції.

79. Відповідно до положень частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

80. Отже, рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в межах поданих в суді першої інстанції доказів за винятком доведення встановлених процесуальним законом порушень під час дослідження доказів у суді першої інстанції або інших підстав, за наявності яких суд апеляційної інстанції уповноважений досліджувати нові докази у справі.

81. У клопотанні про призначення експертизи ОСОБА_1 посилалася на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у призначенні судово-психологічної експертизи, що призвело до неповноти дослідження доказів та обставин справи. За умови доведеності безпідставності такої відмови суду першої інстанції суд апеляційної інстанції уповноважений призначити експертизу за клопотанням учасника справи для повноти дослідження обставин справи.

82. Дослідження матеріалів справи дає підстави для висновку про те, що з заявою про призначення експертизи ОСОБА_1 звернулася у серпні 2022 року, однак, у судовому засіданні 08 серпня 2022 року просила суд розглянути заяву про призначення експертизи пізніше, після ознайомлення з листом органу опіки та піклування, надання сторонами пояснень по суті спору та отримання пояснень свідків, що підтверджується відповідним записом у протоколі судового засідання від 08 серпня 2022 року. Ухвалою від 13 жовтня 2022 року Іллічівський міський суд Одеської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. Згідно зі змістом протоколу судового засідання від 29 березня 2023 року у зв`язку з незабезпеченням сторонами прибуття свідків суд протокольною ухвалою постановив обмежити обсяг доказів документами, наданими сторонами протягом підготовчого провадження. Незважаючи на це, а також на заперечення представника ОСОБА_10 , яка діяла в інтересах ОСОБА_9 , суд у судовому засіданні 05 травня 2023 року заслухав пояснення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,   ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та протокольною ухвалою частково задовольнив клопотання позивачки про зміну обсягу доказів та порядку їх дослідження шляхом заслуховування пояснень свідків, які з`явилися у судове засідання.

83. Пунктами 7, 8 частини другої статті 197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста.

84. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

85. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (стаття 209 ЦПК України).

86. Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

87. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що право на заявлення клопотання про призначення експертизи сторона спору набуває під час проведення підготовчого судового засідання та втрачає відразу після закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до розгляду. 

88. У цій справі заяву про призначення судово-психологічної експертизи ОСОБА_1 подала до суду до закінчення підготовчого судового засідання, однак шляхом власного волевиявлення просила суд відтермінувати розгляд цього клопотання, зокрема, розглянути його після заслуховування пояснень сторін та свідків. Пояснення свідків заслухані судом після закінчення підготовчого провадження, що відповідно вказує на те, що ОСОБА_1 скористалася правом на заявлення вимоги про призначення судово-психологічної експертизи поза межами процесуального строку. Такі обставини свідчать про обґрунтованість підстав відмови судом першої інстанції у призначенні цієї експертизи. Відповідно у зв`язку з недоведеністю незаконності дій суду першої інстанції щодо відмови у призначенні судово-психологічної експертизи суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у призначенні цієї експертизи під час апеляційного перегляду справи з підстав невідповідності таких дій вимогам процесуального законодавства і такі дії відповідають положенням процесуального закону щодо меж розгляду судом апеляційної інстанції щодо можливості призначення експертизи на стадії апеляційного провадження, визначеним частиною третьою статті 367 ЦПК України. Крім того, суд апеляційної інстанції в судовому засіданні заслухав думку ОСОБА_5 у присутності спеціаліста ОСОБА_15 стосовно його ставлення до ОСОБА_1 , тобто вчинив всі можливі дії з метою забезпечення ефективності цивільного судочинства з врахуванням фактичних обставин цієї справи.

89. З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність доводів касаційної скарги стосовно неповноти дослідження судом апеляційної інстанції доказів та обставин справи, оскільки докази досліджені судом в межах тих доказів, зібраних під час розгляду справи судом першої інстанції, визначених процесуальним законодавством.

90. Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно визначення судом місця проживання дитини з батьком, стосовно відсутності доходів якого судом апеляційної інстанції не надано правової оцінки.

91. Колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених особою вимог та на підставі наданих стороною доказів. Аналіз зазначеного принципу дає підстави для висновку, що суд неуповноважений на власний розсуд визначати, зокрема, підстави позовних вимог. Аналіз змісту позовної заяви ОСОБА_1 , а також її пояснень, заперечень по суті спору дає підстави для висновку про те, що позивач не заявляла як підставу для визначення місця проживання дитини з нею відсутність доходів у ОСОБА_9 , а суд в контексті положень параграфу 1 Глави V «Докази і доказування» ЦПК України неуповноважений з власної ініціативи збирати докази на підтвердження підстав позову, яких не заявляла сторона спору.

92. З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

93. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

94. З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростували.

Щодо судових витрат

95. Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

96. Оскільки Верховний Суд за результатами касаційного перегляду залишив оскаржуване судове рішення без змін, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

А. І. Грушицький

Є. В. Петров