КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/7863/2026
справа №761/8587/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.,
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Таскомбанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Аббасової Н.В., дата складення повного рішення не зазначена,
у справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У лютому 2025 року АТ "Таскомбанк" звернулось до суду із позовом про стягнення заборгованості за заявою-договором про надання споживчого кредиту від 11 листопада 2021 року.
В обґрунтування позову вказує, що 11 листопада 2021 року між АТ "Таскомбанк" та ОСОБА_1 укладено заяву-договір №2492679-040 про надання кредиту "Зручна готівка Максимум", відповідно до якого позичальниці надано 52 450,00 грн строком на 48 місяців під 0,01 % річних із щомісячною комісією 4,9 %, шляхом зарахування коштів на рахунок в банку.
Позичальниця акцептувала публічну пропозицію банку, приєдналася до договору комплексного банківського обслуговування, погодилась із графіком платежів, умовами договору та підтвердила, що отримала повну інформацію відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про споживче кредитування".
Банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі, що підтверджується випискою про перерахування кредитних коштів, однак відповідачка у подальшому припинила належне виконання договору, не сплачуючи кредит, проценти та комісію. Попри неодноразові повідомлення банку про наявність заборгованості та необхідність її погашення, порушення не усунуті.
Станом на 27 січня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 96 258,39 грн, з яких: 49 990,81 грн - тіло кредиту, 6,68 грн - проценти, 46 260,90 грн - комісія, що підтверджується розрахунком та виписками по рахунку. Крім того, договором передбачено штраф 300 грн за кожен факт порушення строків виконання зобов`язань.
Мотивуючи наведеним, просить стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ "Таскомбанк" кредитну заборгованість за заявою-договором №2492679-040 про надання споживчого кредиту від 11 листопада 2021 року у розмірі 96 258,39 грн, що включає: заборгованість по тілу кредиту 49 990,81 грн; заборгованість по процентам 6,68 грн; заборгованість по комісії 46 260,90 грн.
Стягнути судові витрати.
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ "Таскомбанк" заборгованість за Заявою-договором про надання споживчого кредиту №2492679-040 від 11 листопада 2021 року у розмірі 49 997,49 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ "Таскомбанк" 1 268,60 грн судового збору.
Задовольнивши частково позов, суд першої інстанції встановив укладення кредитного договору, факт надання банком грошових коштів та порушення відповідачкою зобов`язань щодо їх повернення. Відтак суд задовольнив вимоги банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами.
Щодо вимог про стягнення комісії суд першої інстанції зробив висновок, що нарахування комісії не відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів та споживче кредитування. Зокрема, умовами договору передбачено щомісячну комісію без належного визначення її змісту, переліку конкретних послуг та їх вартості, що унеможливлює встановлення правової природи таких платежів і перевірку їх обґрунтованості.
Суд врахував, що відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець зобов`язаний безоплатно надавати споживачу інформацію про стан заборгованості не частіше одного разу на місяць, а умови договору, які обмежують права споживача або передбачають оплату таких безоплатних послуг, є нікчемними. Оскільки спірна комісія фактично охоплює дії банку, які за законом мають здійснюватися безкоштовно, та не містить належного розмежування між платними і безоплатними послугами, суд визнав відповідну умову договору нікчемною.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням в частині відмови у стягненні комісії, АТ "Таскомбанк" подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Вказує, що не погоджується із висновками суду щодо відсутності доказів на підтвердження переліку додаткових та супутніх банківських послуг, за які встановлена щомісячна комісія.
Вказує, що 11 листопада 2021 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 укладено заяву-договір №2492679-040 про надання споживчого кредиту «Зручна готівка Максимум», яким визначено всі істотні умови кредитування.
Суд першої інстанції не врахував, що підписання відповідачкою заяви-договору разом із додатками, зокрема графіком платежів та паспортом споживчого кредиту, свідчить про досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, включаючи умови щодо комісії. Більше того, відповідачка протягом тривалого часу після укладення договору фактично виконувала його умови, здійснюючи платежі, у тому числі щодо сплати комісії, що підтверджує прийняття таких умов та відсутність заперечень з його боку.
Крім того, судом не надано належної оцінки поданим позивачем доказам, зокрема заяві-договору, додатку №1, паспорту споживчого кредиту, а також випискам по рахунку та розрахунку заборгованості, які відповідно до вимог законодавства є належними та допустимими доказами. Вказані документи підтверджують як факт надання кредитних коштів, так і користування ними, а також наявність і розмір заборгованості.
Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, якщо інше не передбачено законом. При цьому законодавство, зокрема Закон України «Про споживче кредитування», допускає встановлення комісії за обслуговування кредиту.
Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для нарахування та стягнення комісії є передчасним та необґрунтованим, оскільки зроблений без всебічного та повного дослідження доказів у справі.
Мотивуючи наведеним, просить заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року в частині відмови в стягненні заборгованості по комісії у розмірі 46 260,90 грн скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
5. Позиція учасників справи.
В судове засідання учасники справи не з`явились, причини неявки не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Установлено, що заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року оскаржується в частині відмови у стягненні комісії у розмірі 46 260,90 гривень, відтак в іншій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не переглядається.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З матеріалів справи убачається, що 11 листопада 2021 року серпня 2020 року між АТ "Таскомбанк" та ОСОБА_1 укладено заяву-договір про надання споживчого кредиту №2492679-040.
Відповідно до пункту 1.1. договору позичальниця просила надати споживчий кредит на власні потреби в рамках кредитного продукту "Зручна готівка Максимум" на умовах договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб: сума кредиту - 52 450,00 грн (пункт 1.2.2); комісія за надання кредиту - 4,9% що складає 2 450,00 гривень (пункт 1.2.3); сума кредиту без комісії за надання кредиту - 50 000,00 гривень (пункт 1.2.4); спосіб надання кредитних коштів - кредитні кошти перераховуються на поточний рахунок № НОМЕР_1 , операції за яким здійснюються із використанням електронних платіжних засобів (пункт 1.2.5); строк кредиту - 48 місяців (пункт 1.2.6); проценти за користування кредитом - 0,01% річних (пункт 1.2.9); комісія за обслуговування кредиту - 4,9% щомісячно (пункт 1.4).
Згідно пункту 1.11 банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цієї заяви-договору Кредит, шляхом зарахування коштів в сумі, визначеній в пункті 1.1.1. даного Розділу, з оформленням такої виплати відповідно до законодавства України: на власні потреби у сумі 52 450,00 грн на поточний рахунок НОМЕР_2 в AT «ТАСКОМБАНК».
Згідно пункту 2.1 шляхом підписання цієї заяви-договору позичальник підтверджує, що банк надав в письмовій формі та в повному обсязі інформацію, згідно Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про споживче кредитування".
Погоджується з тим, що зобов`язаний повертати кредит щомісячно у строки відповідно до графіку платежів, що містяться у Додатку №1 до цієї Заяви-договору, що є її невід`ємною частиною (пункт 2.6).
Відповідачка підтвердила, що ознайомлена із змістом Закону України "Про організацію формування та обігу кредитних історій" в чинній редакції та інформацією (оприлюднена на сайті Банку) про бюро кредитних історій, до яких буде передаватись інформація, що передбачена ДКБО та про адресу таких бюро кредитних історій (пункт 2.5).
Згідно даних додатку №1 до заяви-договору убачається, що відповідачка ознайомлена із графіком платежів з обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 10-11).
Матеріали справи містять паспорт споживчого кредиту за продуктом "Зручна готівка Максимум", підписаний відповідачкою (а.с. 12).
Видача кредитних коштів підтверджується даними платіжної інструкції №800605681 від 12 листопада 2021 року (а.с. 13).
З даних розрахунку заборгованості, долученого до позовної заяви, убачається, що заборгованість відповідачки становить 96 258,39 гривень, з яких: 49 990,81 грн - тіло кредиту, 6,68 грн - проценти, 46 260,90 грн - комісія. Із даних розрахунку убачається, зо відповідачкою частково виконувались умови договору, зокрема 10 грудня 2021 року сплачено 0,28 гривень процентів, 1 229,67 гривень обов`язкового платежу та 2 570,05 гривень комісії. Крім цього, 10 січня 2022 року відповідачкою сплачено 0,43 гривень процентів, 1 229,52 гривень обов`язкового платежу та 2 570,05 гривень комісії (а.с .14-15 зворот).
На підтвердження складеного розрахунку заборгованості матеріали справи містять виписку по особовим рахункам кредитного договору №24922679-040, що містить відомості про часткове погашення заборгованості 10 грудня 2021 року та 10 січня 2022 року (а.с. 16-33).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Установлено, що між сторонами склались кредитні правовідносини, що врегульовані нормами цивільного законодавства.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно з статтею 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 зроблено висновок про те, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.
Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Згідно частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини 1 статті 1 та частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги банку, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення та інші платежі), кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб, а також інші обов`язкові платежі), які сплачуються споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (крім платежів, що згідно із законодавством України не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом).
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У справі, що переглядається колегією суддів, установлено, що умовами кредитного договору від 11 листопада 2021 року передбачено сплату позичальником щомісячної комісії за обслуговування кредиту, яка складає 4,9 % щомісячно.
Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту, передбачена в Графіку платежів. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 2 570,05 гривень щомісяця.
При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що нарахування щомісячної комісії у цьому випадку суперечить вимогам закону, оскільки АТ «Таскомбанк» не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх із споживачем при укладенні кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Доводи апеляційної скарги про те, що підписання відповідачкою заяви-договору, графіку платежів та паспорту споживчого кредиту свідчить про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору, у тому числі щодо сплати комісії, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Сам по собі факт приєднання споживача до умов договору не виключає обов`язку кредитодавця дотримуватись імперативних норм законодавства, спрямованих на захист прав споживачів, та не надає банку права включати до договору умови, які є нікчемними.
Посилання скаржника на те, що відповідачка фактично виконувала умови договору та здійснювала платежі, у тому числі сплачувала комісію, також не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки виконання нікчемного правочину (його окремої умови) не створює правових наслідків, на які він був спрямований.
Крім цього, посилаючись на обставину сплати відповідачкою комісії позивачем не надано жодних доказів, що відповідачкою погашалась заборгованість по комісії.
Із наявних у матеріалах справи розрахунку заборгованості та виписки із рахунку убачається, що у грудні 2021 року та січні 2022 року відповідачкою здійснювалось погашення заборгованості за договором. Разом з цим, матеріали справи не містять доказів того, що внесені на погашення заборгованості відповідачкою суми були спрямовані на погашення саме комісії.
Так, із графіку платежів убачається, що таким передбачено щомісячний платіж на погашення заборгованості 3 663,05 гривень.
Із розрахунку заборгованості убачається, що у грудні 2021 року відповідачкою внесено 3 800,00 гривень, у січні 2022 року - 3 800,00 гривень.
При цьому із виписки із рахунку убачається, що позивачем на власний розсуд розподілено внесені відповідачкою кошти на погашення тієї чи іншої складової заборгованості.
Ураховуючи те, що внесені відповідачкою кошти позивач розподіляв на власний розсуд, колегія суддів не може погодитись із твердження скаржника щодо визнання відповідачкою заборгованості по комісії у зв`язку із частковим її погашенням.
Твердження скаржника про неналежну оцінку судом першої інстанції доказів колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені докази були предметом дослідження суду та отримали належну правову оцінку. При цьому сам по собі факт наявності у договорі умови про сплату комісії та її відображення у графіку платежів не є достатнім для висновку про її правомірність за відсутності конкретизації змісту відповідних послуг.
Посилання скаржника на положення статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" щодо права банку самостійно встановлювати комісійні винагороди не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки таке право має здійснюватися з урахуванням спеціального законодавства, зокрема Закону України "Про споживче кредитування", який встановлює додаткові гарантії захисту прав споживачів фінансових послуг.
Колегія суддів констатує, що у спірних правовідносинах фактично відбулося встановлення плати за обслуговування кредиту без визначення конкретного переліку послуг, які надаються позичальнику, їх обсягу та вартості, що унеможливлює перевірку економічної обґрунтованості такої плати та свідчить про її формальний характер. За таких обставин відповідна умова договору не відповідає вимогам прозорості та визначеності, які є обов`язковими у сфері споживчого кредитування.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2025 рокув оскарженій частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова