ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

"02" червня 2026 р. Cправа № 902/79/26  

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Тварковського А.А.,
за участю секретаря судового засідання Соболєва В.А.,
прокурора – Ємельянова В.А.,
представниці відповідача – Покотило М.Б.,
у відсутності представника позивача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи
за позовом: Керівника Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області (вул. Волонтерів, 15а, м. Гайсин, Вінницька область, 23700) інтересах держави в особі Теплицької селищної ради (вул. Незалежності, 25, с-ще Теплик, Гайсинський район, Вінницька область, 23800) 
до: Приватного підприємства "Нараз" (вул. Антонівка, 58-А, с. Карабелівка, Гайсинський район, Вінницька область, 23816) 
про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку, усунути перешкоди в реалізації права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом демонтажу самовільно встановлених будівель та споруд, а також про стягнення 3286,18 грн шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В : 

До Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Керівника Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Теплицької селищної ради (позивач) до Приватного підприємства "Нараз" (відповідач, ПП "Нараз") про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку, усунути перешкоди в реалізації права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом демонтажу самовільно встановлених будівель та споруд, а також про стягнення 3286,18 грн шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки.
В обґрунтування заявленого позову прокурор вказує на протиправне використання відповідачем земельної ділянки площею 0,6373 га, яка розташована за межами населеного пункту с. Карабелівка Гайсинського району Вінницької області в межах прибережної захисної смуги водного об`єкта, шляхом самовільного встановлення будівель та споруд.
Ухвалою суду від 02.02.2026 відкрито провадження у справі №902/79/26 та призначено підготовче засідання на 26.02.2026.
За результатами слухання справи 26.02.2026, внаслідок задоволення усного клопотання прокурора, підготовче засідання відкладено на 19.03.2026 об 11:30 год., про що постановлено відповідну ухвалу у протокольній формі. 
19.03.2026 ухвалою суду продовжено строк підготовчого провадження з власної ініціативи суду на 30 днів в порядку ч. 3 ст. 177 ГПК України та підготовче засідання відкладено на 09.04.2026 о 12:00 год.
09.04.2026 суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 12.05.2026 о 09:30 год. Поряд з цим відхилено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі (вх. № 01-30/2736/26 від 18.03.2026), про що свідчать відповідні ухвали у протокольній формі.
12.05.2026 судове засідання у справі № 902/79/26 не відбулося у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у Вінницькій області, що підтверджується службовою запискою секретаря судового засідання №б/н від 12.05.2026. Тому чергове судове засідання з розгляду справи по суті було призначено на 26.05.2026 на 14.00 год.
Під час судового розгляду справи по суті прокурор підтримав заявлений позов з підстав та мотивів, що містяться в позовній заяві та відповіді на відзив (а.с.167-170), просив позов задовольнити повністю. Зокрема, прокурор зазначив, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні проведено огляд частини прибережної захисної смуги водного об`єкта, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 0523787000:03:000:0071, під час якого встановлено розміщення на не сформованій земельній ділянці площею 0,6373 га без присвоєння кадастрового номеру 10 будівель та споруд різного призначення. Оскільки ПП "Нараз" не зверталося до Гайсинської районної військової адміністрації щодо виготовлення паспортів прив`язки на тимчасові пересувні споруди в прибережній захисній смузі, земельна ділянка фактично використовується всупереч вимогам чинного законодавства, зокрема в порушення вимог ст.59, 60 ЗК України та ст.88 ВК України, що по своїй суті є самовільним зайняття.
З урахуванням наведеного прокурор підтримав заявлені в негаторному позові позовні вимоги, а також просив відшкодувати завдану самовільним зайняттям земельної ділянки шкоду.
Відповідно до письмово поданих заяв, що містяться у справі, Теплицька селищна рада також підтримала заявлений прокурором позов.
Натомість представниця відповідача щодо задоволення позову категорично заперечила, більш детально свою процесуальну позицію виклала у відзиві на позовну заяву (а.с.95-104, т.1) та запереченнях на відповідь на відзив (а.с.179-182, т.1). Так, на думку представниці відповідача, позовна заява прокурора є необґрунтованою, ґрунтується на помилковому тлумаченні норм матеріального права та односторонній оцінці фактичних обставин справи, не підтверджує наявності в діях ПП "Нараз" ознак самовільного зайняття земельної ділянки, порушення режиму прибережної захисної смуги чи заподіяння шкоди, а також подана за відсутності передбачених законом підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором. Розміщення спірних об`єктів, на її думку, відповідає законодавству про благоустрій населених пунктів, тому не суперечить положенням ст.61 ЗК України та ст.89 ВК України. Більше того вони є об`єктами загального користування та не перешкоджають жителям громади у доступі до водного об`єкта, також жодним чином не використовуються у підприємницькій діяльності, що виключає необхідність отримання відповідачем паспорту прив`язки. У зв`язку із чим просила в задоволенні позову відмовити повністю.
У судовому засіданні від 26.05.2026, завершивши стадію судових дебатів, суд відповідно до частині 1 статті 219 ГПК України оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, повідомивши, що проголошення скороченого рішення (вступної та резолютивної частини) відбудеться 02.06.2026 о 12.30 год. 
Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, встановив таке.
05.06.2007 між Теплицькою районною державною адміністрацією та ПП "Нараз" строком на 49 років укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду площею 58,2236 га для риборозведення (а.с.39-40, т.1). Актом від 30.10.2007 встановлено межі земельної ділянки, а актом від 30.10.2007 засвідчено факт її передачі орендарю (а.с.41-42, т.1).
28.10.2015 між Вінницькою обласною державною адміністрацією та ПП "Нараз" укладено договір оренди водного об`єкта площею 57,8434 для рибогосподарських потреб строком на 10 років (а.с.31-35, т.1).
Рішенням Теплицької селищної ради від 14.22.2025 №2142 "Про внесення змін до договору оренди землі на земельну ділянку водного фонду з ПП "Нараз" внесено зміни до договору оренди землі від 05.06.2007 шляхом укладення додаткової угоди та вирішено викласти договір оренди в редакції відповідно до типового договору оренди в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом (а.с.43, т.1).
На виконання рішення органу місцевого самоврядування 14.11.2025 між Теплицькою селищною радою та ПП "Нараз" укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 05.06.2007, якою продовжено строк дії договору на 31 рік (а.с.44-47, т.1). Актом приймання-передачі від вказаної дати підтверджено передачу водного об`єкту та земельної ділянки.
Відповідна інформація про ідентифікуючі дані орендованого майна, орендаря та орендодавця, строк оренди відображена в Державну реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також в Державному земельному кадастрі (а.с.49-50).
Також відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ПП "Нараз" є власником нерухомого майна - нежитлового будинку площею 112,2 кв.м (адреса: Вінницька область, Теплицький район, с. Карабелівка, вул. Гагаріна, буд. 31-А) та орендарем земельної ділянки площею 0,02 га з кадастровим номером 0523787000:03:000:0289 (а.с.48,49 т.1).
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань встановлено внесення 05.05.2025 відомостей про кримінальне правопорушення за ознаками ст. 197-1, ч.3 КК України (а.с.26, т.1). Внесення даних відомостей відбулося за фактом здійснення будівництва будівель та споруд в межах прибережної захисної смуги.
На підставі ухвали слідчого судді Теплицького районного суду Вінницької області від 10.09.2025 у справі №144/780/25 (а.с.51-52, т.1) проведено огляд земельної ділянки, розташованої поряд з водним об`єктом, який перебуває на земельній ділянці з кадастровим номером 0523787000:03:000:0071, в результаті якого встановлено знаходження у межах прибережної захисної смуги 10 споруд різних форм та видів, про що свідчить протокол огляду від 18.09.2025 (а.с. 53-57, т.1).
У якості додатку до вказаного протоколу огляду прокурором до матеріалів справи долучено план-схему самовільно зайнятої земельної ділянки, де схематично з урахуванням масштабу, відстаней та точок координат відображено розміщення спірних об`єктів (а.с.58, т.1)
Також до матеріалів справи прокурором долучено детальний розрахунок розміру заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки шкоди (а.с.61-62, т.1).
Визначаючись щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог, заперечень відповідача, наявних у справі доказів, суд врахував таке.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що спірні правовідносини є наслідком, на думку позивача та прокурора, самовільного зайняття відповідачем ділянки прибережної захисної смуги, шляхом розміщення на ній десяти тимчасових споруд різного типу. 
У вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки, на переконання суду, необхідно враховувати, зокрема, положення Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", де визначено сам термін "самовільне зайняття земельної ділянки".
Так, за змістом статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Тобто, на думку суду, у вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону або відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволу щодо права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, або іншого дозволу власника на розміщення на земельній ділянці обумовлених об`єктів. 
Разом із тим матеріалами господарської справи підтверджено, що в червні 2025 ПП "Нараз" звернулося до Теплицького селищного голови з клопотанням про надання дозволу на розміщення в прибережній захисній смузі ставка, що перебуває в оренді відповідача, 11 тимчасових пересувних споруд, які не є об`єктами нерухомості та не обмежують доступ до водного об`єкта і не порушують режим прибережної захисної смуги та водного об`єкту (а.с.106, т.1). Мета розміщення - для проведення відпочинку населення та занять спортом на відкритому повітрі. 
Рішенням виконавчого комітету Теплицької селищної ради від 17.06.2025 відповідачеві надано дозвіл на розміщення тимчасових пересувних споруд (альтанок відкритого та закритого типу) в кількості 11 штук, які не є об`єктами нерухомості, в прибережній смузі ставка за межами населеного пункту села Карабелівка згідно КВЕД 93.29 "Організування інших видів відпочинку та розваг" (а.с.105, т.1).
Дані об`єкти були встановлені відповідачем, що не заперечується сторонами та підтверджується низкою доказів у справі, при цьому відповідне розташування спірних об`єктів відображено на план-схемі зайнятої земельної ділянки прибережної захисної смуги як додатку до протоколу огляду від 18.09.2025 (а.с.107, т.1).
Тобто відповідними належними, допустимими та достовірними доказами підтверджено, що Теплицька селищна рада як власник земельної ділянки, яка є прибережною захисною смугою водного об`єкта, котрий орендує відповідач, надала дозвіл ПП "Нараз" на розміщення 11 тимчасових пересувних об`єктів. 
Отже, маючи відповідний дозвіл власника земельної ділянки та встановивши на ній відповідні спірні об`єкти, дії відповідача очевидно не мали ознак та критеріїв самовільного зайняття відповідної земельної ділянки.
Утім 29.12.2025 виконавчий комітет Теплицької селищної ради рішенням №471 вирішив скасувати рішення виконкому №214 від 17.06.2025 "Про надання дозволу на розміщення пересувних споруд, які не є об`єктами нерухомості, в прибережній захисній смузі ставка за межами населеного пункту села Карабелівка", оскільки КВЕД 93.29 не передбачає діяльність, пов`язану із зайняттям спортом та фізичною культурою на відкритому повітрі (а.с.171 на звороті, т.1). 
Таким чином вказане рішення фактично позбавило відповідача правових підстав для встановлення спірних об`єктів у межах прибережної захисної смуги, про що згодом прокурором подано відповідний позов. 
Проте, на думку суду, в даних спірних правовідносинах актуальними є правові висновки ВС у складі Касаційного адміністративного суду у справі № 480/8344/22 від 28.05.2024 щодо застосування доктрини venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки). Так, Суд вказав, що "враховує зазначені у постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 380/744/20 та від 07 липня 2022 року у справі № 560/2260/21 висновки стосовно того, що у практиці вирішення приватно-правових спорів підлягає застосуванню доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці); в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться засада добросовісності як одна із складових верховенства права. При цьому, Суд у цих справах вказав, що під час вирішення деяких категорій публічно-правових спорів також слід виходити з того, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інших суб`єктів правовідносин; поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".
Враховуючи вищезазначене, суд враховує суперечливу (непослідовну) поведінку суб`єкта владних повноважень - Теплицької селищної ради, що полягає у тому, що суб`єкт приватного права, тобто позивач, звернувшись за наданням дозволу для розміщення одинадцяти спірних тимчасових об`єктів на відповідній земельній ділянці та отримавши такий дозвіл, отримав легітимні та обґрунтовані сподівання щодо правомірності їх встановлення. Натомість орган місцевого самоврядування, самостійно скасував виданий дозвіл всупереч своїй попередній поведінці, порушивши зазначену вище доктрину, вчинивши недобросовісно. При цьому також і в повному обсязі підтримав заявлений прокурором позов.
Більше того у суду виникає обґрунтований сумнів щодо правомірності рішення виконавчого комітету Теплицької селищної ради від 29.12.2025 №471 "Про скасування рішення виконкому №214 від 17.06.2025 "Про надання дозволу на розміщення пересувних споруд, які не є об`єктами нерухомості, в прибережній смузі ставка за межами населеного пункту села Карабелівка" з огляду на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі № 7-рп/2009, в якому зазначено, що "в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата"
Дійсно у межах даного спору не надається оцінка правомірності зазначеного рішення, позаяк це є предметом окремого розгляду у публічно-правовому спорі. Разом із тим при розгляді справи суд враховує, що в силу вимог ст.151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. 
Таким чином, орган місцевого самоврядування своєю суперечливою поведінкою створив спірні правовідносини, реалізувавши рішення індивідуально-правового характеру (яке вичерпало свою дію за фактом виконання), внаслідок чого створив певні права у відповідача, а згодом з власної ініціативи скасував це рішення, чим підставив під сумнів стабільність правовідносин, що є складовою принципу правої визначеності.
Тому, на переконання суду, з огляду на викладене відповідач не має нести відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки водного фонду у вигляді розміщення на ній спірних тимчасових об`єктів за наявного чинного на час їх встановлення дозволу.
Що стосується доводів представниці відповідача щодо не розповсюдження обмежень положень ст.61 Земельного кодексу України та ст.89 Водного кодексу України на спірні об`єкти, оскільки вони належать до елементів благоустрою (малих архітектурних форм) і не є нерухомим майно, то суд враховує таке.
Закон України "Про благоустрій населених пунктів" визначає засади та правовий статус об`єктів благоустрою населених пунктів, тобто в межах території населених пунктів.
У свою чергу за межами населених пунктів можуть існувати подібні об`єкти, але вони не є об`єктами благоустрою населених пунктів у розумінні вказаного Закону. Їх розміщення та експлуатація регулюються насамперед земельним, лісовим, природоохоронним і будівельним законодавством залежно від категорії земель.
В даних спірних правовідносинах спірні об`єкти знаходяться в прибережній захисній смузі на землях водного фонду поза межами населеного пункту.
Разом із тим сам факт розташування об`єкта за межами населеного пункту не виключає його благоустроювальної функції. Тому за своїми технічними характеристиками він може відповідати визначенню та ознакам об`єкту, які містяться в Законі України "Про благоустрій населених пунктів". 
Відповідно до ч.2 ст.21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. До малих архітектурних форм, зокрема, належать альтанки і навіси. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил. 
Згідно із ч.1 ст.13 цього Закону до об`єктів благоустрою, серед іншого, належать пляжі.
Таким чином, чинне законодавство не забороняє за згодою власника земельної ділянки розміщувати об`єкти, що мають ознаки об`єктів благоустрою поза межами населених пунктів.
Проте на землях водного фонду та в межах прибережних захисних смуг допустимість розміщення альтанок, кладових та інших споруд оцінюється через вимоги земельного та водного законодавства. 
У свою чергу правовий та технічний статус спірних об`єктів підтверджуються висновком будівельно-технічної експертизи №6-26 від 16.02.2026, проведеної на замовлення відповідача (а.с.134-156, т.1), відповідно до якого встановлено, що з урахуванням технічних характеристик спірні об`єкти не мають ознак нерухомості, за своїми конструктивними ознаками об`єкти відносяться до малих архітектурних форм - споруд типу дерев`яної альтанки (будиночка) навісу (ч.2 ст.21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів"), а відповідно до "Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023" - "інші спортивні та рекреаційні споруди", "спортивні майданчики". 
Водночас положення ст. 89 ВК України та 61 ЗК України дозволяють у прибережних захисних смугах розміщувати майданчики для занять спортом на відкритому повітрі, об`єкти фізичної культури і спорту, які не є об`єктами нерухомості
Отже, позивач своїм рішенням про надання дозволу реалізував повноваження як орган місцевого самоврядування для організації місць відпочинку жителів територіальної громади.
Що стосується доводів прокурора про розміщення відповідачем на самовільно зайнятій земельній ділянці тимчасових споруд без отримання паспорту прив`язки з посиланням на Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, то, на думку суду, вони є хибними, оскільки матеріалами справи не підтверджено встановлення спірних об`єктів з метою здійснення підприємницької діяльності.
Відповідно до листа Теплицької селищної ради (а.с.108, т.1) спростовано будь-який факт здійснення підприємницької діяльності на території спірної земельної ділянки та в спірних об`єктах.
Слід відмітити, що матеріали господарської справи не містять інших доказів іншим чином зайняття відповідачем прибережної захисної смуги за виключенням наявності доступу до орендованої земельної ділянки, яка використовується для рибогосподарських потреб. При цьому, як свідчать протоколи адвокатського опитування жителів територіальної громади (а.с.109-115), вони вільно та безперешкодно мають прохід до водного об`єкту, а також можливість загального користування спірними спорудами, спортивними майданчиками. 
Також дослідивши долучену до матеріалів позову план-схему самовільно зайнятої земельної ділянки прибережної захисної смуги - додаток до протокол огляду від 18.09.2025 у кримінальному провадженні №42025022120000034 від 05.05.2025, для суду залишилось не зрозумілим, з яких критеріїв виходив слідчий, коли встановлював межі самовільної зайнятої ділянки, адже спірні об`єкти, навіть за умови наявності у них статусу самовільно встановлених, очевидно не потребують такої площі для обслуговування, як визначено на схемі відповідно до координат. Тобто, даний доказ в розумінні доказування викликає сумніви щодо розміру самовільної зайнятої земельної ділянки саме площею 0,6373 га. 
Таким чином, не знайшовши підстав самовільного зайняття ПП "Нараз" земельної ділянки та протиправності розміщення на ній спірних споруд, суд приходить до висновку щодо відмови в позові щодо зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку площею 0,6373 га та демонтувати встановлені на ній спірні об`єкти. 
Відхиляючи як недоведені дві перші позовні вимоги, суд відмовляє також і у задоволенні похідної позовної вимоги щодо стягнення 3286,18 грн шкоди за самовільне зайняття земельної ділянки.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, на підставі усього вище викладеного, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позову у зв`язку із його недоведеністю.
При постановлені цього рішення, суд також враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Серявін та інші проти України". 
Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Також Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). 
Отже, суд зазначає, що інші доводи прокурора жодним чином не вказують на обґрунтованість позовних вимог.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог в повному обсязі судовий збір 9984 грн в силу вимог ч.4 ст.129 ГПК України покладається на прокурора. 
Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, 
У Х В А Л И В :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 9984 грн залишити за прокурором.
3. Згідно із приписами ч.1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
4. Відповідно до положень ч.1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Оскільки в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
5. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи до Електронних кабінетів ЄСІТС.

Повне рішення складено 12 червня 2026 р.

Суддя А.А. Тварковський  

віддрук. прим.:
1 - до справи.