03.06.26
22-ц/812/1045/26
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2026 року м. Миколаїв 

справа №487/1821/24
провадження №22-ц/812/1045/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Шурмою Є. М.,
без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Темнікової А. О. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Біржа нерухомості «Едвайс-Консульт» про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Біржа нерухомості «Едвайс-Консульт» про визнання права власності, 

В С Т А Н О В И В:

 
Короткий зміст позовних вимог

 
В лютому 2024 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_6 звернулася до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовувала наступним.
Позивачка зазначала, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві померла її мати ОСОБА_7 . 
Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 27/200 часток у праві власності на домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 , які належали матері позивачки на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2001 року, укладеного з ОСОБА_1 на Біржі нерухомості «Едвайс Консульт». Право власності спадкодавиці зареєстровано КП ММБТІ 14 грудня 2001 року за реєстраційним номером №3862. 
Спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняли її малолітні на час відкриття спадщини діти – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З моменту смерті ОСОБА_7 позивачка та її брат знаходилися під опікою держави. 
В травні 2016 року позивачка звернулася до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори для оформлення спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої матері. Однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідченим. 
В 2023 році їй стало відомо, що спадкове майно 23 листопада 2018 року було подаровано ОСОБА_1 ОСОБА_4 . 
Посилаючись на те, що її матір на день смерті була власником 27/200 часток у праві власності на домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 , які придбала за договором купівлі-продажу від 19.09.2001, укладеного на біржі нерухомості, який був зареєстрований органами БТІ та за яким були передані гроші продавцю майна, позивачка просила: визнати дійсним договір купівлі-продажу 27/200 часток у праві власності на домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 , укладений 19 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , зареєстрований Біржею нерухомості «Едвайс-Консульт», реєстровий номер №1872; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 27/200 часток у праві власності на домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за законом на 27/200 частки у праві власності на домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
18 листопада 2024 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_6 подала заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила: визнати дійсним договір купівлі-продажу 27/200 часток домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 , укладений 19 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , зареєстрований Біржею нерухомості «Едвайс-Консульт», реєстровий номер №1872; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 27/200 часток домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за законом на 27/600 частки у праві власності на вказане домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами, після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
04 грудня 2024 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Біржа нерухомості «Едвайс-Консульт» про визнання права власності на частку у домоволодінні, у якій заявлено вимогу визнати за ОСОБА_5 право власності у порядку спадкування за законом на 27/600 частки домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2025 року первісний та зустрічний позови задоволено.
Визнано дійсним договір купівлі-продажу 27/200 часток у праві власності на домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 , укладений 19 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , зареєстрований Біржею нерухомості «Едвайс-Консульт», реєстровий номер №1872.
Визнано за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за законом на 27/600 частки у праві власності на домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_5 право власності у порядку спадкування за законом на 27/600 частки у праві власності на домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Витребувано від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_5 по 27/600 часток домоволодіння  АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 376397748101). 
Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з дійсності договору-купівлі продажу, укладеного на біржі, оспорювання вказаного договору ОСОБА_1 у судовому порядку, прийняття спадщини позивачами, належність їм спадщини з часу її відкриття, рівності часток спадкоємців, межі заявлених позовних вимог, відчуження спірного майна без волевиявлення спадкоємців, набуття майна ОСОБА_4 безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів.
Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про дійсність договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19 вересня 2001 року, не встановивши факту його укладення саме ОСОБА_1 та належності їй права власності на 135/600 частки домоволодіння.
Також суд не надав належної оцінки факту внесення змін до істотних умов договору після його підписання, зокрема щодо розміру частки. Це, на думку відповідачки, ставить під сумнів як дійсність волевиявлення сторін, так і сам факт погодження істотних умов правочину на момент його укладення, що виключає можливість визнання договору належно укладеним.
Крім того, суд не врахував норми матеріального права, чинні на момент укладення договору, зокрема щодо обов`язковості нотаріального посвідчення договорів відчуження житлових будинків. Недодержання цієї вимоги має наслідком недійсність правочину.
Окрім вказаного, відповідачка вказувала, що суд порушив норми процесуального права, які вплинули на правильність вирішення справи. Суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності, не повідомивши її належним чином про час і місце судового розгляду, що позбавило її можливості реалізувати процесуальні права, зокрема, надати заперечення та докази.

Доводи інших учасників справи

У письмовій заяві на адресу суду апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_8 через представника ОСОБА_6 вказала, що на її думку, рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом 

19 вересня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , які є членами Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт», уклали договір купівлі-продажу, зареєстрований на Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» за №1872, відповідно до якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_7 купила 27/200 частин домоволодіння, розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . Частина домоволодіння, що відчужується, належить продавцю ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 02 лютого 2000 року державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори за реєстровим №3-215, яке було зареєстровано у Миколаївському бюро технічної інвентаризації 08 лютого 2000 року за реєстровим номером 3862. Продаж вчинено за 2500 грн, котрі продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору (а.с.133).
22 жовтня 2001 року договір купівлі-продажу від 19 вересня 2001 року було зареєстровано в КП «ММБТІ» за реєстровим №3862 (реєстрова книга №16).
14 грудня 2001 року КП «ММБТІ» здійснено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі про те, що 27/200 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 належать на праві приватної власності ОСОБА_7 . 
В інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.05.2023 міститься інформація про те, що ОСОБА_7 є співвласницею домоволодіння по АДРЕСА_1 . Їй належить 27/200 домоволодіння.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, про що свідчить повторне свідоцтво про смерть від 05.05.2016 серії НОМЕР_1 .
Спадкоємцями померлої є її діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які на час смерті ОСОБА_7 були малолітніми. 
Відповідно до інформації КП «ММБТІ» від 02 березня 2023 року згідно з паперовими носіями архівної справи право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 станом на 28 грудня 2012 року було зареєстровано за: ОСОБА_7 – 27/200 на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2001 року за №1872/Біржа нерухомості «Едвайс-Консульт»/зареєстровано в КП «ММБТІ» 21 жовтня 2001 року за №3862; ОСОБА_9 27/100; ОСОБА_10 26/100; ОСОБА_11 13/100; ОСОБА_12 81/600; ОСОБА_13 7/100.
18 травня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до державного нотаріуса Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Ткаченко Ю. Г. для оформлення спадкової справи після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з 27/200 часток домоволодіння за АДРЕСА_1 . 
Цього ж дня державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Ткаченко Ю. Г. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу, зареєстрований 19 вересня 2001 року за №1872 на Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт», не був нотаріально посвідчений. 
28 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу 135/600 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , укладеного 19 вересня 2001 року на біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» за №1872 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , недійсним з підстави недотримання нотаріальної форми. 
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2018 року у справі №487/3951/17 позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу 135/600 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , укладеного 19 вересня 2001 року на біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» за №1872 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 
17 вересня 2018 року на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину серії 2-54, виданого 11 липня 2018 року державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Миколаївської області Шаталюком С. Д. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно було внесено відомості про речове право (№27961058), згідно з якими за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 27/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Речове право ОСОБА_1 було припинено 23 листопада 2018 року на підставі договору дарування домоволодіння, серія та номер 1051, виданого 23 листопада 2018 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ліпатніковою Р. Г. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 15 травня 2023 року, 23 листопада 2018 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Тарнопольською Р. Г. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44218988 від 23 листопада 2018 року, винесеного за договором дарування домоволодіння, серія та номер: 1051, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ліпатніковою Р. Г. за ОСОБА_4 зареєстровано право спільної часткової власності на 27/200 домоволодіння АДРЕСА_1 . 
12 червня 2023 року адвокат Сидоренко Т. В., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з заявою про скасування заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2018 року у справі №487/3951/17. 
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2023 року заочне рішення у справі №487/3951/17 від 04 травня 2018 року скасовано, а ухвалою цього суду від 12 лютого 2024 року провадження у вказаній справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки відповідачка ОСОБА_7 померла до відкриття провадження у справі. 

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Щодо вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 19 вересня 2001 року
Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
 
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
 
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі – ЦК України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
 
Оскільки спірний договір купівлі-продажу укладений та зареєстрований на Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» 19 вересня 2001 року, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі – ЦК Української РСР), Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу».
 
Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.
 
Згідно із статтею 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірної нерухомості) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.
 
На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.
 
Набуття права власності – це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
 
Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
 
Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
 
Згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.
 
За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
 
Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку і його реєстрація органами місцевого самоврядування.
 
Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
 
Таким чином, у період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
 
Згідно з частиною другою статті 47 ЦК Української РСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі №336/6023/20 вказав, що «на рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. У частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК УРСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні – як укладеного на товарній біржі. Спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу») має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу») має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі».
 
Аналізуючи викладене, колегія суддів констатує, що укладений на біржі договір купівлі-продажу від 19.09.2001 не вимагає визнання його дійсним на підставі ст.47 ЦК УРСР 1963 року, оскільки він був укладений на товарній біржі, а тому не вимагав нотаріального посвідчення.
 
За такого заявлені позивачкою позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 19.09.2001 не підлягали задоволенню, бо вказаний договір є дійсним в силу вимог законодавства на день його укладення. 
 
Оскільки суд першої інстанції припустився помилки при вирішенні вказаної позовної вимоги ОСОБА_3 , то рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.
 
Щодо визнання права власності у порядку спадкування за законом
 
Згідно з статтями 1216-1218 ЦК України, в редакції на час виникнення спадкових правовідносин, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Стаття 1258 ЦК України визначає, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Частина 1 статті 1267 ЦК України регламентує, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою – четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Стаття 1296 ЦК України визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до вимог ч.1 ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 
За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 просили суд визнати за кожним право власності в порядку спадкування за законом після смерті їх матері ОСОБА_7 на 27/600 частки домоволодіння з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
Задовольняючи вказані позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є спадкоємцями після смерті їх матері на вказані частки у домоволодінні, прийняли спадщину, оскільки були малолітніми на час смерті матері, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, а тому наявні підстави для задоволення їх вимог у судовому порядку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Досліджені докази свідчать, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є спадкоємцями за законом після смерті їх матері ОСОБА_7 , якій за життя належали 27/200 частки вказаного вище домоволодіння, а тому вони мають право отримати у порядку спадкування після смерті матері належні їм частки домоволодіння. Суд першої інстанції правильно вважав, що оскільки нотаріус відмовив  ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину, то захист їх права на спадщину повинен бути здійснений у судовому порядку. 
Щодо витребування майна
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Віндикація – це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. 
Частина перша статті 388 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
Ухвалюючи рішення про витребування від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по 27/600 часток домоволодіння з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції вважав, що оскільки ОСОБА_1 відчужила вказані частки домоволодіння ОСОБА_4 без волевиявлення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які прийняли спадщину після смерті їх матері ОСОБА_7 , набуття майна ОСОБА_4 було здійснено безоплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то наявні підстави для витребування вказаних часток домоволодіння у ОСОБА_4 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду щодо ОСОБА_3 , оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
ОСОБА_1 подарувала вказані вище частки домоволодіння ОСОБА_4 , не маючи на це права, бо вона не була власницею цього майна, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для витребування у ОСОБА_4 27/600 часток домоволодіння з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 .
Проте висновок суду про витребування у ОСОБА_4 27/600 часток домоволодіння з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 є помилковим, оскільки ОСОБА_5 таких позовних вимог не заявляв.
Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За такого оскаржуване рішення суду в частині витребування від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 27/600 частки домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 підлягає скасуванню.
Що стосується посилань відповідачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що наявні підстави для скасування рішення суду у повному обсязі через те, що суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності, не повідомивши її належним чином про час і місце судового розгляду, що позбавило її можливості реалізувати процесуальні права, то вони є помилковими.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є розгляд судом справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Частина 1 статті 8 ЦПК України передбачає, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи.
Стаття 128 ЦПК України регламентує, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.
Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно.
Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
ОСОБА_1 повідомлялася судом про день, час та місце розгляду справи, однак конверт повернувся до суду з відміткою про відсутність особи за адресою місця проживання, що відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України вважається днем вручення повістки, а отже належним повідомленням учасника справи про судове засідання.
Вказане свідчить про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення на підставі п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 19 вересня 2001 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , зареєстрованого Біржею нерухомості «Едвайс-Консульт» за реєстровим номером 1872, підлягає скасуванню з ухваленням у справі в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.
Рішення суду в частині витребування від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 27/600 частки домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 підлягає скасуванню.
В іншій частині рішення суду зміні або скасуванню не підлягає, бо є законним та обґрунтованим.
Щодо судових витрат 

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 , частково скасував рішення суду першої інстанції, то наявні підстави для відшкодування позивачкою ОСОБА_3 відповідачці ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1453,44 грн.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2025 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 19 вересня 2001 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , зареєстрованого Біржею нерухомості «Едвайс-Консульт» за реєстровим номером 1872, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2025 року в частині витребування від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 27/600 частки домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 скасувати.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1453,44 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий   О. В. Локтіонова

Судді  Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 05 червня 2026 року.