ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/419/26 

Господарський суд Закарпатської області в складі судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Далекорій Б.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами справу
за позовом Фізичної особи-підприємця Троянович Наталії Здіславівни, РНОКПП – НОМЕР_1 , місце проживання – АДРЕСА_1 ,
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЛВ», код ЄДРПОУ – 44145550, місцезнаходження – 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Гранітна, будинок 14,
про стягнення (повернення) попередньої оплати,
В С Т А Н О В И В :
Фізична особа-підприємець Троянович Наталія Здіславівна (далі – позивач, Підприємець) від імені та в інтересах якої діє адвокат Костенко В.М. (згідно ордеру серії АО №1229442 від 20.04.2026) через систему «Електронний суд ЄСІТС» звернулась до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою від 20.04.2026 (яка зареєстрована за вхідним №02.3.1-05/448/26 від 20.04.2026) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЛВ» (далі – відповідач, Товариство) 103238,67 грн попередньої оплати.
Позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що між ФОП Троянович (раніше Фещенко) Наталією Здіславівною та ТОВ «СЕЛВ» виникли господарські правовідносини щодо поставки дубових виробів за договором №28/01 від 28.01.2025, що підтверджуються вчиненням сторонами конклюдентних дій: виставленням відповідачем рахунку №29/01 від 29.01.2025 та повною оплатою позивачем вартості товару в сумі 420642,17 грн згідно з платіжними інструкціями від 30.01.2025 та 06.02.2025. Внаслідок недотримання відповідачем 30-денного строку поставки, встановленого п. 6.1 договору, сторони підписали додаток №1 від 30.07.2025, у якому в п. 4 відповідач безумовно визнав заборгованість перед позивачем у розмірі 103238,67 грн. Оскільки строк повернення вказаних коштів не був чітко визначений у зв`язку з неукладенням додатка №2, позивач 07.04.2026 реалізувала право вимоги згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), надіславши претензію №06/04 від 06.04.2026 за належною адресою відповідача, яка була доставлена до поштового відділення 11.04.2026. Враховуючи прострочення виконання зобов`язання після спливу семиденного строку з моменту пред`явлення вимоги, позивач вимагає примусового стягнення визнаної відповідачем суми боргу в розмірі 103238,67 грн, що за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, яке виникло внаслідок невиконання умов договору поставки та подальшого визнання боргу в письмовому додатку до нього.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2026.
Процесуальні дії у справі
Згідно з ухвалою від 27.04.2026 суд відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами; встановив учасникам справи строки на подачу заяв по суті справи.
У постанові від 27.06.2024 у справі №759/16487/21, провадження № 61-772св24 Верховний Суд з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини (справи «Заводнік проти Словенії», заява № 53723/13, рішення від 21 травня 2015 року, пункт 70; справа «Созонов та інші проти України», заява № 29446/12, рішення від 08 листопада 2018 року, пункт 8) зазначив, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки або інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, суди зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Частиною 1 ст. 232 ГПК України передбачено, що судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.
Згідно з ч. 5 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
У постанові від 07.06.2024 у справі №904/1273/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначила, що процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судового рішення - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС. Вимога про надіслання судового рішення через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених пунктом 10 Положення про ЄСІТС, та тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
Відповідно до відповіді №36372053 від 12.06.2026 про наявність зареєстрованого електронного кабінету ЄСІТС, отриманої на запит суду із автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що представник позивача має зареєстрований електронний кабінет в підсистемі Електронний суд ЄСІТС.
З довідки про доставку електронного листа, яка отримана з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», вбачається, що ухвала суду від 27.04.2026, у справі №907/419/26 (суддя Сисин С.В.) була надіслана представнику позивачу в його Електронний кабінет. Означений документ доставлено до електронного кабінету учасника справи 27.04.2026 о 12:34.
В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до «Електронного кабінету» є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.
Згідно відповіді №33909825 від 22.04.2026 про відсутність зареєстрованого електронного кабінету ЄСІТС, отриманої на запит суду із автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що юридична особа з кодом ЄДРПОУ – 44145550 (тобто ТОВ «СЕЛВ», яке є відповідачем у справі) не має зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі Електронний суд ЄСІТС. Такий електронний кабінет також відсутній у ТОВ «СЕЛВ» і станом на день ухвалення рішення у справі, що встановлено із відомостей автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду».
Враховуючи відсутність у відповідача зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС, ухвала суду від 27.04.2026 направлена Товариству з обмеженою відповідальністю «СЕЛВ» поштовою кореспонденцією згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №R067159513820 від 29.04.2026 по місцезнаходженню відповідача згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань: 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Гранітна, будинок 14.
04.05.2026 на адресу суду повернулось поштове відправлення №R067159513820 від 29.04.2026, причина повернення: «одержувач відсутній за вказаною адресою».
Щодо цього суд звертає увагу, що адреса, зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань є офіційним місцезнаходженням відповідача. Отже, лише відповідач за власним волевиявленням не скористався правом отримати кореспонденцію від суду, а тому відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений судом про розгляд справи та призначені судові засідання у справі.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. 
Згідно з п. 3, 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2023 №1071) (далі - Правила надання послуг поштового зв`язку).
Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (п. 8 та 15 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Згідно з п. 81, 82, 83 Правил надання послуг поштового зв`язку рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначками «Судова повістка», «Повістка ТЦК»), повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.
Рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання поштових відправлень, під розпис. У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду.
Системний аналіз ст. ст. 120, 242 ГПК України, п. 8, 11, 15, 17, 81, 82, 83, 99 Правил надання послуг поштового зв`язку свідчить, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі №904/2584/19; у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/15442/17 та від 04.12.2018 у справі №921/32/18).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 16.05.2018 у справі №910/15442/17 та від 04.12.2018 у справі №921/32/18).
Таким чином, з урахуванням сформованої позиції судів вищих інстанцій щодо належного повідомлення учасників процесу, господарський суд констатує, що відповідач належним чином повідомлявся судом про розгляд справи у суді та мав можливість, передбачену законом, на реалізацію своїх прав та законних інтересів, з урахуванням приписів ГПК України щодо належного повідомлення учасників процесу.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
За змістом п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За змістом приписів ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Частиною 8 ст. 252 ГПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Статтею 248 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Щодо не надання відзиву на позовну заяву, не виконання обов`язку, передбаченого ч.6 ст.6 ГПК України про реєстрацію електронного кабінету, суд зазначає таке.
Застосовуючи при розгляді справи відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Водночас, суд враховує, що серед принципів господарського судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи судом.
Відповідно до ч.9 ст.165, ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відтак, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ч. 9 ст.165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, яких достатньо для встановлення обставин справи і вирішення спору по суті, 26.06.2026 розглянув справу за наявними у ній документами та у цей день ухвалив рішення за відсутності учасників справи.
Згідно з приписами ч. 4 та 5 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суть спору за позицією позивача
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що між сторонами фактично виникли господарські правовідносини щодо поставки дубових виробів на умовах, викладених у тексті договору про відвантаження (продаж) товарів №28/01 від 28.01.2025 та специфікації №01 до нього. Попри те, що наявні у позивача примірники тексту договору та специфікації не містять підписів сторін, вони визначили всі істотні умови правовідносин, зокрема предмет, асортимент товару, його вартість, порядок розрахунків та строк виготовлення. Відповідно до п. 1.1 договору, відповідач зобов`язався передати дубові вироби (первинної та/чи вторинної/глибокої переробки), а саме: щит меблевий дубовий, ґатунок АВ, розмірами 19х1210x1400 мм/mm, 19х1210x1600 мм/mm, 19х1210x1800 мм/mm (УКТЗД 4421999900) та щит меблевий дубовий, ґатунок АВ, розмірами 19х1210x2000 мм/mm, 19х1210x2200 мм/mm, 19х1210x2400 мм/mm (УКТЗД 4421999900). Загальна ціна договору згідно зі специфікацією №01 склала 1201834,76 грн.
Пунктом 5.1 договору сторони передбачили, що розрахунки проводяться шляхом внесення завдатку в розмірі 35% від загальної вартості товару, після отримання якого відповідач починає виготовлення, а решта 65% сплачується після прийняття товару зі складу. На виконання цих умов відповідач 29.01.2025 виставив рахунок-фактуру №29/01 на суму 420642,17 грн з посиланням на договір № 28/01. Позивач повністю та належним чином виконала свої зобов`язання щодо першого етапу оплати, перерахувавши 420642,17 грн двома платежами з призначенням «Часткова оплата згідно договору №28/01 від 28.01.2025, рах. №29/01 від 29.01.2025», що підтверджується платіжними інструкціями №TBBM-7950-32C1-6ACC від 30.01.2025 та №B0MX-E254-M9HEXMCC від 06.02.2025. Своєю чергою, відповідно до п. 6.1 договору відповідачу надавалося не більше 30 календарних днів після отримання завдатку на виготовлення товару, відтак строк поставки сплив 06.03.2025.
У зв`язку з тим, що відповідач товар у встановлений строк не поставив і передоплату в повному обсязі самостійно не повернув, позивач 19.05.2025 надіслала на його адресу претензію №19/05 про погашення заборгованості. Надалі, 30.07.2025, сторони уклали та підписали додаток №1 до договору №28/01, яким прямо врегулювали наслідки невиконання поставки та зафіксували порядок і стан повернення суми завдатку в розмірі 420642,17 грн. У п.п. 2, 3 додатка №1 сторони засвідчили часткове повернення завдатку на суму 317403,50 грн, яке відбулося у такий спосіб: шляхом відвантаження дубової дошки сорту «Рустик» в кількості 11,211 кубічних метрів за ціною 18500,00 грн за один кубічний метр на загальну суму 207403,50 грн (пункт 2), а також шляхом раніше здійсненого перерахунку коштів на рахунок позивача в сумі 110000,00 грн (пункт 3), що підтверджується квитанціями №012229977 від 27.05.2025 на суму 80000,00 грн та №012229977 від 18.06.2025 на суму 30000,00 грн із призначенням платежу: «Повернення неотовареної суми згідно договору №28/01 від 28.01.2025».
Пунктом 4 додатка №1 сторони погодили, що відповідач зобов`язується повернути позивачу залишок коштів у розмірі 103238,67 грн. Позивач зазначає, що цим пунктом відповідач беззастережно визнав наявність і розмір свого боргу, що створює самостійне грошове зобов`язання і виключає можливість заперечення заборгованості з огляду на принцип заборони суперечливої поведінки. Оскільки в додатку №1 строк повернення вказаного залишку був пов`язаний із підписанням додатка №2, який сторони так і не уклали, позивач скористалася правовим механізмом ч. 2 ст. 530 ЦК України для визначення строку виконання зобов`язання, що не містить кінцевого терміну. А відтак 07.04.2026 позивач надіслала на офіційну зареєстровану адресу відповідача (Україна, 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Гранітна, будинок 14) претензію №06/04 від 06.04.2026 з вимогою повернути залишок заборгованості. За даними поштового відстеження №0420000308519, зазначена претензія прибула до відділення зв`язку за місцем знаходження відповідача 11.04.2026, однак не була ним отримана з причин, що перебувають поза межами контролю відправника.
З урахуванням приписів закону щодо семиденного строку на виконання вимоги кредитора, відповідач мав виконати своє грошове зобов`язання до 18.04.2026 включно. Позаяк станом на день звернення до суду відповідач заборгованість у сумі 103238,67 грн не сплатив, позивач просить стягнути з відповідача вказану суму коштів.
Позиція відповідача
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, доказів виконання своїх зобов`язань за договором не представив.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Відтак, з врахуванням положень ч.9 ст.165, ч. 2 ст.178 ГПК України, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
Обгрунтовуючи позовні вимоги у справі позивач – ФОП Троянович Н.З. стверджує про наявність між нею (попереднє прізвище ОСОБА_1 , що встановлено із копії свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_2 від 14.08.2025) та ТОВ «СЕЛВ» господарських відносин, які виникли на підставі договору про відвантаження (продаж) товарів №28/01 від 28.01.2025 з урахуванням укладеної специфікації №01. Незважаючи на те, що такий договір і специфікація (як додаток до договору) сторонами не підписані, водночас, згідно доводів позивача, Підприємець і Товариство погодили поставку товарів на умовах такого договору і оплату товару згідно умов договору, підтвердженням чого є наступні документи: рахунок – фактура №29/01 від 29.01.2025, виставлений відповідачем, укладення сторонами 30.07.2025 додатку №1 до договору, оплата Підприємцем коштів у загальній сумі 420642,17 грн згідно платіжних інструкцій №ТВВМ-7950-32С1-6АСС від 30.01.2025 і №ВОМХ-Е254-М9НЕ-ХМСС від 06.02.2025, так як у цих документах є безпосереднє посилання на договір №28/01 від 28.01.2025, а оплата коштів у вказаній сумі відповідає розміру завдатку (35%) від загальної вартості товару, що передбачено умовами договору і про що вказано у рахунку, складеному Товариством. 
На підтвердження таких аргументів позивач долучив до позовної заяви копії таких документів. 
У договорі про відвантаження (продаж) товарів №____/01 від ___ січня 2025 року (далі – договір) зазначено про його укладення між Фізичною особою-підприємцем Фещенко Наталією Здіславівною (у договорі – покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛВ» (у договорі – продавець).
Згідно з п. 1.1. договору, продавець зобов`язується передати дубові вироби (первинної та/чи вторинної/глибокої переробки), надалі іменований «товар», асортимент, кількість і вартість якого визначені специфікацією, що є невід`ємною частиною цього договору, а покупець зобов`язується сплатити та забрати(прийняти) зазначені товари вчасно згідно з умовами цього контракту.
Відповідно до п. 2.1. договору, кількість товару, що підлягає відвантаженню, вказується в специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору. Товар відвантажується окремими партіями в межах найменування, асортименту та кількості, зазначених у специфікації. Під партією товару в цьому договорі розуміється товар, відвантажений продавцем на замовлення покупця в один і той же час і на тих самих умовах відвантаження та оплати. Кількість товару, що відвантажується однією партією, визначається на підставі накладних.
Згідно з п. 2.2. договору, одиницею виміру товару є м.куб. (метр кубічний) та/або м.кв. (метр квадратний) та/або шт. (штуки), яка вказана в специфікаціях.
Відповідно до п. 2.3. договору, кількість товару, що відвантажується, може бути змінена за взаємною згодою сторін. Умови відвантаження додаткових обсягів товару обумовлюються додатковими специфікаціями, які з моменту їх підписання сторонами стають невід`ємними частинами цього договору.
Згідно з п. 2.4. договору, якість товару повинна відповідати вимогам згідно специфікації.
Відповідно до п. 3.1. договору, ціна на товар встановлюється в євро (EUR) та перехована в гривню згідно міжбанківського курсу на дату створення специфікації, і вказана в специфікаціях до цього договору.
Відповідно до п. 3.3. договору, загальна вартість замовлення визначається відповідно до специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно з п. 4.1. договору, умови відвантаження товару визначаються сторонами в специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору. Якщо сторони не домовляться про інше в специфікації, товар буде відвантажено продавцем, а відповідальність за переміщення чи доставку товару покладається на покупця (транспорт, маршрут, адреса призначення доставки).
Відповідно до п. 4.2. договору, продавець відвантажує товар покупцеві партіями в рамках підписаної специфікації.
Згідно з п. 4.3. договору, датою відвантаження товару є дата, зазначена в ТТН (товаро-транспортній накладній), або видаткових накладних.
Згідно з п. 5.1. договору, розрахунки за товар проводяться таким способом:
- завдаток, що становить 35 (тридцять п`ять) % від загальної вартості товару зазначеної в специфікації, після отримання якого, продавець починає виготовлення товару. Завдаток є гарантією намірів покупця;
- оплата залишку, що становить 65 (шістдесят п`ять) % від загальної вартості товару зазначеної в специфікації, після прийняття товару зі складу продавця.
Відповідно до п. 5.2. договору, оплата залишку здійснюється протягом 3 (трьох) календарних днів після прийняття та перевірки готового товару представником покупця на підставі підписаного ним акту прийому-передачі товару.
Згідно з п. 5.3. договору, розрахунок за товар проводиться шляхом переказу покупцем грошової суми вказаної в специфікації на банківський рахунок продавця.
Відповідно до п. 6.1. договору, на виготовлення товару, продавцю надається не більше 30 (тридцяти) календарних днів після отримання завдатку.
Відповідно до п. 7.1. договору, у разі невиконання або неналежного виконання сторонами умов цього договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. На відносини сторін за цим договором не поширюються правила матеріальної відповідальності, викладені в положеннях про постачання продукції виробничо-технічного призначення та постачання товарів народного споживання.
Згідно з п. 9.1. договору, всі розбіжності, що виникають внаслідок або у зв`язку з цим договором, повинні вирішуватися шляхом переговорів між сторонами.
Відповідно до п. 9.2. договору, якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до чинного в Україні законодавства.
Згідно з п. 9.3. договору, усі правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням умов цього договору і не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного в Україні законодавства.
Відповідно до п. 10.1. договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2025. Якщо за 30 (тридцять) днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не заявить про бажання його розірвати договір вважається продовженим на 1 рік. Кількість продовжень не обмежена.
Згідно з п. 10.12. договору, цей договір складений українською мовою в 2-х примірниках, які мають юридичну силу по одному для кожної із сторін, вступає в силу з моменту його підписання.
До позовної заяви долучена копія специфікації №01 від ___ січня 2025 року до договору № __ /01 від ___ січня 2025 року (далі – специфікація), за змістом якої продавець має поставити покупцю товар - щит меблевий дубовий, ґатунок АВ, 19х1210x1400 мм/mm, 19х1210x1600 мм/mm, 19х1210x1800 мм/mm УКТЗД: 4421999900 та щит меблевий дубовий, ґатунок АВ 19х1210x2000 мм/mm, 19х1210x2200 мм/mm, 19х1210x2400 мм/mm, УКТЗД: 4421999900 – у кількостях, вказаних у специфікації, у загальній сумі 1201834,76 грн.
Водночас, як договір, так і специфікація не підписані Фізичною особою-підприємцем Фещенко Наталією Здіславівною (покупцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛВ» (продавцем), а також до позовної заяви не долучені докази обміну між позивачем та відповідачем текстом договору та специфікації.
У рахунку-фактурі №29/01 від 29.01.2025, який складений (виписаний) ТОВ «СЕЛВ», зазначено постачальника – ТОВ «СЕЛВ», покупця – ФОП Фещенко Н.З., рахунок складений на суму 420642,17 грн як оплата завдатку згідно договору №28/01 від 28.01.2025 та специфікації №01, зазначено, що така сума становить 35% від суми 1201834,76 грн.
Рахунок-фактура №29/01 від 29.01.2025 виписаний ТОВ «СЕЛВ», а саме: наявний підпис від імені Тетяни МОЖЕЄВОЇ, яка згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань є керівником ТОВ «СЕЛВ» і її підпис скріплений відтиском печатки Товариства.
Згідно платіжної інструкції №ТВВМ-7950-32С1-6АСС від 30.01.2025 вбачається, що Фізична особа-підприємець Фещенко Наталія Здіславівна перерахувала на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЛВ» суму у розмірі 200000,00 грн; призначення платежу: часткова оплата згідно договору №28/01 від 28.01.2025, рахунок №29/01 від 29.01.2025.
Відповідно до платіжної інструкції №ВОМХ-Е254-М9НЕ-ХМСС від 06.02.2025 вбачається, що Фізична особа-підприємець Троянович Наталія Здіславівна перерахувала на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЛВ» суму у розмірі 220642,17 грн; призначення платежу: часткова оплата згідно договору №28/01 від 28.01.2025, рахунок №29/01 від 29.01.2025.
Позивач стверджує про направлення на адресу відповідача долученої до позовної заяви копії претензії №19/05 від 19.05.2025 щодо погашення заборгованості за договором №28/01 від 28.01.2025 (водночас доказів її надіслання на адресу Товариства цінним листом з описом вкладення, чи рекомендованим поштовим відправленням, чи електронним листом тощо до позовної заяви не додано), згідно якої позивач просив повернути суму передоплати у розмірі 420642,17 грн на реквізити ФОП Фещенко Н.З. у зв`язку з непоставкою товару на зазначену суму.
Водночас з додатку №1 від 30.07.2025 до договору №28/01 від 28.01.2025 (далі – додаток №1 до договору) судом встановлено, що 30.07.2025 між Фізичною особою-підприємцем Троянович Наталією Здіславівною як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛВ» як продавцем був укладений зазначений додаток №1 до договору №28/01 від 28.01.2025, в якому вказано, що у зв`язку з відмовою покупця від товару належної якості виготовлення продавцем, сторони дійшли згоди припинити договір (п.1 додатку).
У зв`язку з цим у додатку №1 від 30.07.2025 до договору №28/01 від 28.01.2025 зазначено про таке: 
- за взаємною згодою продавець повертає частину завдатку покупцю шляхом відвантаження дубової дошки сорту Рустик, в кількості 11,211 м.куб вартістю 18500 грн/м.куб на загальну суму 207403,5 грн (п.2 додатку);
- частина завдатка на суму 110000,00 грн вже повернена шляхом переказу коштів на рахунок покупця (п.3 додатку);
- продавець зобов`язується повернути ще 103238,67 грн та варіант повернення буде описаний в додатку №2 (п.4 додатку).
На даному додатку №1 до договору №28/01 від 28.01.2025 від 30.07.2025 наявні підписи позивача та відповідача з відтисками печаток кожного з них.
Згідно з видатковою накладною №8 від 30.07.2025, актом приймання передачі товару від 30.07.2025, товарно-транспортною накладною №8 від 30.07.2025, які підписані Підприємцем і Товариством та скріплені відтисками їх печаток, судом встановлено поставка відповідачем позивачу дубової дошки сорту Рустик в кількості 11,211 куб.м. в сумі 207403,50 грн з ПДВ (про що сторони узгодили у п.2 додатку №1 до договору).
Позивач зазначає, що, так як сторонами не було укладено додатку №2 до договору (про що вказано у п.4 додатку №1 до договору), так як Товариство не повернуло Підприємцю 103238,67 грн, позивачем було скеровано на адресу відповідача претензію щодо повернення коштів №06/04 від 06.04.2026, згідно з якою позивач з посиланням на ст.530 ЦК України просив відповідача повернути кошти у розмірі 103238,67 грн ФОП Троянович Н.З. у семиденний строк з дня отримання претензії та попередив, що у разі невиконання даної претензії позивач змушений буде звернутись до суду з метою стягнення цих коштів. 
Позивачем до суду надано докази надіслання означеної претензії відповідачу цінним листом з описом вкладення поштовим відправленням №0420000308519 від 08.04.2026.
З отриманого судом на сайті «Укрпошта» Трекінгу відстеження поштового відправлення №0420000308519 від 08.04.2026 судом встановлено, що таке відправлення не вручено одержувачу (відповідачу в справі) та 25.04.2026 повернулося відправнику (позивачу в справі) за закінченням встановленого терміну зберігання.
У позовній заяві позивач зазначає, що незважаючи на те, що відповідач визнав наявний у нього перед позивачем борг у сумі 103238,67 грн згідно додатку №1 до договору та незважаючи на подану на адресу Товариства претензію №06/04 від 06.04.2026 про повернення грошових коштів, на день звернення Підприємця з позовною заявою вказана сума коштів не повернута Товариством і є заборгованістю відповідача перед позивачем.
Такі обставини є підставою звернення в суд з позовною заявою про стягнення з відповідача 103238,67.
Правове обґрунтування і оцінка суду
Оцінивши подані позивачем докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Щодо доводів позивача про укладення між Підприємцем і Товариством договору про відвантаження (продаж) товарів №28/01 від 28.01.2025 та підписання специфікації №01 до нього, то суд зазначає, що так як договір, так і специфікація не підписані ФОП Фещенко Н.З. (покупцем) та ТОВ «СЕЛВ» (продавцем), а також до позовної заяви не долучені докази обміну між позивачем та відповідачем текстом договору та специфікації. А тому суд відхиляє доводи позивача про укладення між сторонами такого договору та специфікації із його умовами (змістом), які долучені до позовної заяви як договір про відвантаження (продаж) товарів №____/01 від ___ січня 2025 року та специфікація №01 від ___ січня 2025 року до договору № __ /01 від ___ січня 2025 року.
Щодо цього, суд враховує, що загальні умови укладення договору визначені Главою 53 ЦК України.
Стаття 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частина 3 ст. 639 ЦК України передбачає, що, якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Згідно з постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 в справі № 674/461/16-ц підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Згідно правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 23.07.2019 у справі №918/780/18, від 03.02.2020 у справі №909/1073/17, від 07.11.2019 у справі №754/15193/16-ц, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, наявність печатки на договорі, за відсутності доказів протиправності її використання або втрати, є додатковим аргументом на користь того, що підписання договору відповідало волі особи, від імені якої документ підписано та скріплено печаткою. 
Отже, оскільки до позовної заяви не долучені підписані ФОП Фещенко Н.З. (покупцем) та ТОВ «СЕЛВ» (продавцем) договір про відвантаження (продаж) товарів №28/01 від 28.01.2025 та специфікація №01 до нього, не долучені докази обміну між позивачем та відповідачем текстом договору та специфікації, а тому суд зазначає про відсутність доказів укладення між позивачем і відповідачем такого договору і специфікації з умовами (істотними умовами), які передбачені у долучених до позовної заяви договорі про відвантаження (продаж) товарів №____/01 від ___ січня 2025 року та у специфікації №01 від ___ січня 2025 року до договору № __ /01 від ___ січня 2025 року.
Водночас, враховуючи наявність у позивача долученого до позовної заяви складеного відповідачем рахунку – фактури №29/01 від 29.01.2025 та враховуючи здійснену на підставі цього рахунку оплату Підприємцем коштів у загальній сумі 420642,17 грн згідно платіжних інструкцій №ТВВМ-7950-32С1-6АСС від 30.01.2025 і №ВОМХ-Е254-М9НЕ-ХМСС від 06.02.2025, беручи до уваги, що в таких документах є посилання на договір та рахунок, на необхідність здійснення покупцем оплати в сумі 420642,17 грн, яка відповідачем зазначена як попередня оплата у розмірі 35% від загальної вартості 1201834,76 грн, а тому суд виснує, що, направивши позивачу рахунок-фактуру від 29.01.2025, який прийнятий позивачем до виконання, що було підставою перерахунку коштів, а відтак сторони у такий спосіб (у спрощений спосіб) уклали угоду про поставку товару, умовою якої було здійснення позивачем попередньої оплати в сумі 420642,17 грн.
Щодо укладення договору в спрощений спосіб, за наявності у позивача складеного відповідачем рахунку – фактури №29/01 від 29.01.2025, суд враховує такі положення цивільного законодавства.
Частина 1 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. 
Згідно з ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Як було вказано вище, за загальним правилом, встановленим статтею 638 ЦК України (положення якої кореспондуються з ч.1, 2 ), договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
При цьому за змістом ч.1 ст. 641 і ч.1, 3 ст. 642 ЦК України пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття, тоді як відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
З моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції договір є укладеним (ч. 1 ст. 640 ЦК України). Натомість відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію (ст. 646 ЦК України).
З огляду на положення наведених норм слід звернути увагу на те, що важливими ознаками оферти є те, що вона має бути виявленням наміру оферента вважати себе зобов`язаним у разі її прийняття та, водночас, повинна бути настільки визначеною, щоб можна було шляхом її прийняття досягнути домовленості про весь договір у цілому, а для укладення договору акцептанту було достатньо висловити свою волю, яка співпадає з офертою.
Отже, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі у спрощений спосіб, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Підсумовуючи викладене з урахуванням наведених вище висновків, суд виснує про укладення між Підприємцем і Товариством у спрощений спосіб договору про поставку товару, умовою якої було здійснення позивачем попередньої оплати в сумі 420642,17 грн, на підставі складеного відповідачем рахунку – фактури №29/01 від 29.01.2025, яким передбачена умова здійснення покупцем (позивачем у справі) оплати в сумі 420642,17 грн, яка відповідачем зазначена як попередня оплата у розмірі 35% від загальної вартості 1201834,76 грн.
Врахувавши здійснену на підставі цього рахунку оплату Підприємцем коштів у загальній сумі 420642,17 грн згідно платіжних інструкцій №ТВВМ-7950-32С1-6АСС від 30.01.2025 і №ВОМХ-Е254-М9НЕ-ХМСС від 06.02.2025 та непоставку відповідачем після отримання попередньої оплати товару на загальну суму1201834,76 грн (про що вказано у рахунку-фактурі); врахувавши відмову покупця від отримання товару (про що вказано у п.1 додатку №1 до договору), сторони узгодили та визначили наступний порядок повернення такої попередньої оплати, добровільно уклавши та підписавши 30.07.2025 додаток №1 до договору, яким зокрема передбачили повернення відповідачем позивачу частини попередньої оплати в сумі 103238,67 грн, врахувавши, що інша частина попередньої оплати (110000грн) вже була повернута раніше та на частину попередньої оплати 207403,50 грн відповідач поставив позивачу товар.
За змістом п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.
Суть принципу свободи договору закріплена у ст. 627 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч.ч. 1 – 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Тлумачення ст. 6 ЦК України свідчить про те, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непоіменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непоіменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд.
Аналогічна висновки Верховного Суду викладені у постанові від 13 квітня 2022 року у справі № 175/3873/17.
Отже, обов`язок відповідача повернути частину попередньої оплати в сумі 103238,67 грн, сторони, врахувавши принцип свободи договору, узгодили шляхом укладення письмового договору у вигляді додатку №1 від 30.07.2025 до договору №28/01 від 28.01.2025.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Приписами ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Позивач наголошує на встановленому на час подачі позову факті невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення попередньої оплати в сумі 103238,67 грн, враховуючи, що такий обов`язок Товариство також взяло на себе відповідно до додатку №1 від 30.07.2025 до договору №28/01 від 28.01.2025 та беручи до уваги, що Товариство не сплатило таких коштів після направлення позивачем претензії №06/04 від 06.04.2026 з урахуванням положень ч.2 ст.530 ЦК України, яка передбачає, що боржник повинен виконати обов`язок, строк виконання якого не встановлений, у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
У пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19, провадження №12-42гс20 з посиланням на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №910/12382/17, вказано, що, виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Правова природа перерахованої суми, як попередньої оплати, визначається не лише її визначенням у платіжному документі та датою платежу, а також наявністю зустрічного зобов`язання контрагента по поставці товару на цю суму відповідно до умов договору. Так, реалізація покупцем права на вимогу про повернення суми попередньої оплати означає, що він відмовився від прийняття виконання неналежно виконаного зобов`язання. Отже після пред`явлення покупцем на власний вибір продавцю вимоги про повернення сплачених коштів в якості передплати, зобов`язання останнього по поставці товару припиняється, проте у нього виникає грошове зобов`язання з повернення коштів.
Водночас аванс (попередня оплата) це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).
Умовою застосування положень ст. 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, при чому, доведеної до продавця (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.11.2021 у справі №910/15963/20).
Відтак, суд враховує, що у підписаному відповідачем додатку №1 від 30.07.2025 до договору №28/01 від 28.01.2025, Товариство взяло на себе зобов`язання щодо повернення попередньої оплати в сумі 103238,67 грн та обов`язок відповідача повернути таку суму попередньої оплати також встановлено судом з урахуванням досліджених доказів, копії яких долучені до позовної заяви та щодо цього судом враховано звернення позивача до відповідача з урахуванням положень ч.2 ст.530 ЦК України з претензією про повернення коштів №06/04 від 06.04.2026. При цьому, достовірність направлення Підприємцем Товариству такої претензії цінним листом з описом вкладення підтверджено поштовою накладною, описом вкладення і фіскальним чеком про направлення вказаного документа поштовим відправленням №0420000308519 від 08.04.2026.
Водночас обов`язок продавця (у даному випадку – відповідача) повернути вказані 103238,67 грн попередньої оплати також передбачений ч.2 ст.693 ЦК України, згідно з якою, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту частини другої статті 693 ЦК України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.02.2024 у справі №910/3611/23, від 09.02.2023 у справі №910/5041/22, від 07.02.2018 у справі №910/5444/17, від 26.11.2024 у справі № 910/7335/23). 
Таким чином, з огляду на те, що позивачем було належним чином здійснено перерахування грошових коштів відповідно до умов укладеного в спрощений спосіб договору, а відповідач не забезпечив поставку товару, а надалі, після підписання додатка №1 від 30.07.2025 про припинення договірних зобов`язань, не повернув кошти у повному обсязі після пред`явлення вимоги (претензії), у відповідача відповідно до наведених вище правових приписів виникло грошове зобов`язання перед позивачем на суму неповернутої попередньої оплати в розмірі 103238,67 грн. Дане зобов`язання полягає у необхідності повернення узгодженого залишку грошових коштів та розмір цієї суми, що складає 103238,67 грн, є достовірно підтвердженим, письмово визнаним самим відповідачем у п. 4 додатка №1 від 30.07.2025 до договору і обґрунтованим всіма наявними у матеріалах справи доказами, зокрема платіжною інструкцією №ТВВМ-7950-32С1-6АСС від 30.01.2025, платіжною інструкцією №ВОМХ-E254-M9HE-XMCC від 06.02.2025, рахунком-фактурою №29/01 від 29.01.2025, а також претензією №06/04 від 06.04.2026 з доказами її надсилання.
Враховуючи вищевказані обставини та те, що на день ухвалення рішення відсутні докази повернення відповідачем спірної суми коштів попередньої оплати, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог ФОП Троянович Наталії Здіславівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЛВ» та стягнення з відповідача 103238,67 грн.
Щодо обґрунтованості рішення.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ст. ст. 13, 14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
В силу приписів ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
Суд також зазначає, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс (постанови від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, від 21.06.2023 у справі №916/3027/21).
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог.
Розподіл судових витрат
Згідно платіжної інструкції №НОКК-А2КЗ-АХМ8-1ВЗА від 20.04.2026 при подачі позову через систему «Електронний суд» про стягнення 103238,67 грн, позивачем сплачено судовий збір у сумі 2662,40 грн.
Судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України).
Відтак, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача та суд задовольняє позовні вимог, суд вбачає підстави покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору повністю.
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 252, 256 ГПК України, суд
У Х В А Л И В :
Позов задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЛВ» (код ЄДРПОУ – 44145550, місцезнаходження – 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Гранітна, будинок 14) на користь Фізичної особи-підприємця Троянович Наталії Здіславівни (РНОКПП – НОМЕР_1 , місце знаходження – АДРЕСА_1 ) 103238,67 грн (сто три тисячі двісті тридцять вісім гривень 67 копійок), а також стягнути 2662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 копійок) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Суддя С.В. Сисин