КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 квітня 2026 року м. Київ справа №320/36782/23
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши м. Києві у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом гр. ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в м. Києві, ГУ ПФУ у Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернулась гр. ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:
-визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду в місті Києві від 03.03.2023 № 2600-0206-8/38922 щодо неврахування до її страхового стажу періоду перебування в трудових відносинах з 01.07.1986 по 01.07.1989 в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, та періоди догляду за інвалідом з 16.06.2016 по 30.11.2017 та з 01.02.2018 по 31.03.2018;
-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком, зарахувати до її стажу роботи періоди перебування в трудових відносинах з 01.07.1986 по 01.07.1989 в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, у пільговому обчисленні з розрахунку 1 рік за 1,5 року та періоди догляду за інвалідом з 16.06.2016 по 30.11.2016 та з 01.02.2018 по 31.03.2018.
-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити їй пенсію за віком з 07.07.2022 та виплатити недоплачену пенсію за період з 07.07.2022 по дату подачі позовної заяви.
На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що пенсійним органом неправомірно не зараховано спірні періоди її роботи до страхового стажу, оскільки Указом Президії Верховної Ради СРСР «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» від 10.02.1960, встановлено, що працівникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, за умови укладення з ними трудових договорів про роботу в цих районах строком на п`ять років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надається додатково пільга зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що надає право на отримання пенсії через старість і по інвалідності, у зв`язку з чим вона має право на пільгове обчислення трудового стажу за період роботи в районах Крайньої Півночі, але відповідач протиправно відмовив їй у цьому, чим позбавив передбачених законодавством гарантій.
Відповідно до статті 3 Указу Президії Верховної Ради СРСР "Про розширення пільг на осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" від 26.09.1967 №1908-VІІ. Скоротити тривалість трудового договору, що дає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР лютого 1960 року "Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", з п`яти до трьох років. Надавати зазначені пільги особам, які прибули в ці райони і місцевості з власної ініціативи, за умови укладення трудових договорів на строк в три роки, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.
Абзац 2 пункту 2 Інструкції про порядок надання пільг особам, які працюють в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок від 16.12.1967 №530/П-28. Пільги, передбачені статтею 5 Указу від 10.02.1960 та статтею 3 Указу від 26.09.1967 надаються додатково працівникам, які прибули на роботу в райони Крайньої Півночі і в місця, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни (включаючи осіб, які прибули з власної ініціативи), при умові укладення ними трудових договорів, про роботу в цих районах, місцевостях на строк три роки, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.
Крім того, позивачка також послалася на п. «ж» статті 3 та пункту «є» статті 56 Закону №1788-ХІІ, згідно з якою до стажу роботи зараховуються періоди, протягом якого особа була зайнята суспільно корисною працею у вигляді догляду за іншими особами.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Судом встановлено, що позивачка ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 2022 році звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, проте Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві 19.09.2022 відмовило їй у призначенні пенсії, посилаючись на те, що загальний страховий стаж становить 28 років 10 місяців 10 днів, і цього недостатньо для призначення пенсії за віком. 
Пенсійним органом не зараховано періоди роботи з 04.07.1989 по 20.09.1989, з 01.12.1994 по 29.01.1996, з 16.05.2016 по 30.11.2017.
Позивачка 30.12.2022 повторно звернулась із заявою про призначення пенсії за віком до пенсійного органу, проте Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві 10.01.2023 відмовило їй у призначенні пенсії, посилаючись на те, що страховий стаж складає 28 років 10 місяців 19 днів.
До страхового стажу не зараховано періоди роботи з 04.07.1989 по 20.09.1989, з 01.12.1994 по 29.01.1996, з 16.05.2016 по 30.11.2017.
Позивачка втретє 21.02.2023 звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком.
Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 03.03.2023 відмовило позивачці у призначенні пенсії.
Відмова мотивована тим, що страховий стаж позивачки складає 28 років 03 місяці 08 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком (29 років).
До загального страхового стажу не зараховано періоди роботи:
-з 01.07.1986 по 01.07.1989, оскільки дата звільнення не відповідає даті наказу про звільнення, а саме наказ про звільнення записано 25.02.1989;
- з 04.07.1989 по 20.091989, оскільки відсутній номер та дата наказу про звільнення;
- з 01.12.1994 по 29.01.1996, оскільки відсутній номер та дата наказу про прийняття;
- з 16.05.2016 по 30.11.2017 та з 01.02.2018 по 31.03.2018 (період догляду за інвалідом) відсутня інформація про сплату внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК5.
Позивачка, не погоджуючись з такими діями звернулася до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Статтею 5 Угоди «Про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення» від 13 березня 1992 року, яка Україною підписана, встановлено, що вона розповсюджує дію угоди на пенсійне забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угоди.
Статтею 3 тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 19 січня 1993 року, дозволено обчислювати стаж за нормами Закону Російської Федерації «Про державні гарантії і компенсації для осіб, працюючих і проживаючих в районах Крайньої Півночі та прирівняних місцевостях» від 19 лютого 1993 року, яким дозволено застосовувати пільгу про обчислення стажу незалежно від факту наявності строкового трудового договору, тим самим на рівні міжнародних угод, укладених між Україною та Росією встановлено, що на території України гарантується пенсійне забезпечення громадян, які працювали на території Росії в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях, і при цьому обов`язково визначено, що обчислення стажу здійснюється незалежно від факту наявності строкового трудового договору.
Відповідно до пункту 5 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.
Згідно з пунктом «д» статті 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» від 10 лютого 1960 року працівникам, що переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, за умови укладення ними трудових договорів про роботу в цих районах строком на п`ять років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надається додатково пільга зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при численні стажу, що надає право на отримання пенсії через старість і по інвалідності.
Статтею 3 Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про розширення пільг на осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» від 26 вересня 1967 року № 1908-VII передбачено скоротити тривалість трудового договору, що дає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», з п`яти до трьох років. Надавати зазначені пільги особам, які прибули в ці райони і місцевості з власної ініціативи, за умови укладення ними трудових договорів на строк три роки, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.
Відповідно до частини 2 пункту 2 Інструкції про порядок надання пільг особам, які працюють в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати Президії Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок від 16 грудня 1967 року № 530/П-28, пільги, передбачені статтею 5 Указу від 10 лютого 1960 р. та статтею 3 Указу від 26 вересня 1967 р., надаються додатково працівникам, які прибули на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни (включаючи осіб, які прибули з власної ініціативи), при умові укладення ними трудових договорів, про роботу в цих районах і місцевостях на строк три роки, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до Інструкції про порядок надання пільг особам, які працюють у районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої постановою Держкомпраці і Президії ВЦРПС № 530/п-28 від 16 грудня 1967 року період роботи у зазначених місцевостях зараховувався до загального трудового стажу у наступному порядку: за період з 01 березня 1960 року - один рік роботи зараховувався за один рік і 6 місяців; за період з 01 серпня 1945 року до 01 березня 1960 року один рік роботи зараховувався за два роки, якщо робітник мав право на пільги у відповідності з Указом Президії Верховної Ради СРСР від 01 серпня 1945 року. Пільгове обчислення трудового стажу відповідно до зазначених Указів поширювалось лише на робітників, які уклали письмові трудові договори про роботу на Крайній Півночі та прирівняних місцевостях, на підставі документів (трудової книжки, довідки), які б стверджували право на пільги. Таким документом був і письмовий договір, який укладався із робітниками і службовцями, що прибували для роботи на Крайню Північ.
Таким чином, документами, які підтверджують роботу особи на Крайній Півночі та прирівняних місцевостях та які надають право на обчислення стажу роботи на пільгових умовах, є трудовий договір, трудова книжка або довідка.
При цьому, для здійснення обчислення стажу на пільгових умовах є достатнім наявність одного із вказаних документів.
Постановою управління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №2-21 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до п. 2.1 вказаного Порядку до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:
1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;
2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637(далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 1 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.
За період роботи до 01 січня 1991 року на Крайній Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього СРСР, а також на острові Шпіцберген надаються договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Як слідує з трудової книжки позивачки, вона у період з 01.07.1986 по 01.07.1989 працювала вчителем у Чайбухинській середній школі Сєвєро - Евенського району Магаданської області за трирічним договором і звільнилась по закінченню договору.
При цьому судом встановлено, при зверненні позивачки із заявою про перерахунок пенсії до заяви додано копію трудової книжки.
Суд зазначає, що відомості про роботу позивача в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, є розбірливими, чіткими та зрозумілими, такими, що не викликають будь-яких сумнівів. 
Щодо не відповідності дати наказу, то позивачка зазначила, що наказом від 25.02.1989 № 9 їй було надано відпустку з 25.02.1989 по 01.07.19889 з подальшим звільненням з 01.07.1989.
Таким чином, враховуючи, що період роботи позивачки в районі, прирівняному до районів Крайньої Півночі, повністю підтверджується трудовою книжкою, суд дійшов висновку про те, що позивачка має право на зарахування спірного періоду роботи із розрахунку один рік за один рік шість місяців, а отже, має право на перерахунок пенсії з урахуванням пільгового обрахунку стажу роботи.
Стаття 62 Закону № 1788-XII визначає, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження стажу у разі її відсутності або відсутності відповідних записів установлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Пункт 1 Порядку № 637 встановлює, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Якщо її немає або в ній відсутні необхідні записи, трудовий стаж підтверджується іншими документами - довідками, виписками з наказів, архівними документами тощо.
Таким чином, положення Порядку № 637 застосовуються лише у випадках відсутності трудової книжки або записів у ній, оскільки трудова книжка залишається основним документом, що підтверджує трудовий стаж.
Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Перший запис у ній здійснюється не пізніше ніж через тиждень після прийняття на роботу. Титульний аркуш заповнюється на підставі паспорта і засвідчується підписом відповідальної особи та печаткою підприємства. При звільненні всі записи мають бути завірені підписом керівника або уповноваженої особи та печаткою підприємства.
Аналогічні вимоги закріплено в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).
Законодавством визначено порядок ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок, а також відповідальність за порушення цих вимог. Усі записи до трудової книжки можуть вноситися лише визначеним колом посадових осіб.
Отже, позивачка, як особа, на яку не покладено обов`язок організації ведення, обліку та зберігання трудових книжок, не може нести відповідальність за неточності чи помилки, допущені під час їх оформлення.
Відтак, неправильне заповнення трудової книжки не може бути підставою для відмови органу Пенсійного фонду України у призначенні пенсії або незарахуванні страхового стажу, що фактично обмежує право громадянина на соціальний захист.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17.
Суд також зауважує, що трудове законодавство не покладає на працівника обов`язку контролювати ведення або заповнення трудової книжки роботодавцем, а тому працівник не може нести негативні наслідки порушень, допущених під час її оформлення.
Судом досліджено трудову книжку позивачки, у якій наявні трудові записи про те, що позивачка у період з 04.07.1989 по 20.09.1989 працювала у Кооперативі «Дніпро» (протокол зборів від 30.06.1989 №11 (запис №13-№14)), у період з 01.12.1994 по 29.01.1996 - Кооператив «Олімп» (наказ від 29.01.1996 (запис №22- №23)).
Відповідні записи засвідчені головою кооперативу та скріплені печаткою.
Отже, у вищевказаній трудовій книжці містяться відомості про трудову діяльність позивачки у спірний період, що відповідає хронології обставин прийняття та звільнення з роботи. 
Тобто, із наведених записів можливо встановити період, протягом якого позивачка перебувала у трудових відносинах; місце роботи та посаду; відомості про підставу звільнення; документи (протокол зборів кооперативу), на підставі яких здійснені записи у трудовій книжці.
Тому, на працівника не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, в якій зазначено, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Таким чином, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Позивачка, яка у даному випадку була працівником, не може нести відповідальність за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства. Адже, невиконання підприємством правил ведення трудових книжок не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Отже, позивач має відповідні записи у трудовій книжці серії щодо спірних періодів роботи.
Суд вважає, що право позивачки на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці.
Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічні висновки наведені також в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі N 754/14898/15-а; від 24 травня 2018 у справі N 490/12392/16-а.
За таких обставин, доводи відповідачів щодо не підтвердження страхового стажу, у зв`язку з тим, що в трудовій книжці позивача не містяться номери документів про призначення та звільнення спростовано матеріалами справи, а отже неврахування відповідачем до страхового стажу вищезазначених періодів її роботи підтвердженого трудовою книжкою серії є необґрунтованими та протиправними.
За даних обставин відповідачі фактично переклали відповідальність за належне оформлення документів підприємства на позивачку, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження страхового стажу позивачки), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.
Щодо зарахування до страхового стажу період догляду за особою з інвалідністю з 16.05.2016 по 30.11.2017 та з 01.02.2018 по 31.03.2018, то суд зазначає таке.
Пунктом 9 статті 11 Закону №1058-IV визначено, що до осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, належать, зокрема, один з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.
Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є один з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом I груди або за престарілим, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.
Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 2-14 частини першої цієї статті, є застрахованими особами відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до пункту "є" частини 3 статті 56 "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується час догляду за інвалідом І групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.
Порядок встановлення часу догляду за інвалідом І групи, дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду встановлений пункту 10 Порядку №637, а саме зазначений час догляду встановлюється на підставі: акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду; документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для інвалідів І групи і дітей-інвалідів) і вік (для престарілих і дітей-інвалідів).
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 за №558 "Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги" непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, котрих обслуговують соціальні служби), призначається щомісячна компенсаційна виплата.
При зарахуванні до страхового стажу періоду догляду за інвалідом І групи та престарілим до управління Пенсійного фонду України надається довідка управління праці та соціального захисту населення, яка підтверджує отримання щомісячної компенсаційної виплати за яку сплачені страхові внески.
Час догляду за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребував постійного стороннього догляду в період до 2004 року (включно) зараховується, зокрема, на підставі акта фактичних обставин здійснення догляду за такою особою, а починаючи з 01 січня 2005 року - у разі отримання компенсації по догляду за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребував постійного стороннього догляду, в управлінні праці та соціального захисту населення.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 18.07.2018 року по справі № 348/919/17 зауважив, що час догляду за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребував постійного стороннього догляду в період до 2004 року (включно) зараховується, зокрема, на підставі акта фактичних обставин здійснення догляду за такою особою, а починаючи з 01.01.2005 року у разі отримання компенсації по догляду за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребував постійного стороннього догляду, в управлінні праці та соціального захисту населення.
Вказана позиція Верховного Суду також враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.
З матеріалів справи слідує, що в період з 16.05.2016 по 30.11.2017 та з 01.02.2016 по 30.11.2017 позивачка перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Оболонського району м. Києва та їй призначено допомогу, що підтверджується довідками від 25.08.201 №09-10/1154 та №09-10/1155.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо сплати до Пенсійного фонду України страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Відповідно до ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне визнати протиправною відмову відповідача щодо неврахування до страхового стажу позивачки період перебування в трудових відносинах з 01.07.1986 по 01.07.1989 в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, з 04.07.1989 по 20.09.1989, з 01.12.1994 по 29.01.1996 та періоди догляду за інвалідом з 16.06.2016 по 30.11.2017 та з 01.02.2018 по 31.03.2018 та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком, зарахувавши до стажу роботи позивачки періоди перебування в трудових відносинах з з 01.07.1986 по 01.07.1989 в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, у пільговому обчисленні з розрахунку 1 рік за 1,5 року з 04.07.1989 по 20.09.1989, з 01.12.1994 по 29.01.1996 та періоди догляду за інвалідом з 16.06.2016 по 30.11.2017 та з 01.02.2018 по 31.03.2018.
Щодо решти позовних вимог, то суд зазначає, що вони є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Також суд звертає увагу, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статей 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем під час звернення до суду сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн, який підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду в місті Києві від 03.03.2023 № 2600-0206-8/38922 щодо неврахування до страхового стажу гр. ОСОБА_1 період перебування в трудових відносинах з 01.07.1986 по 01.07.1989 в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, та періоди догляду за інвалідом з 16.06.2016 по 30.11.2017 та з 01.02.2018 по 31.03.2018.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві повторно розглянути заяву гр. ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до стажу роботи періоди перебування в трудових відносинах з 01.07.1986 по 01.07.1989 в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, у пільговому обчисленні з розрахунку 1 рік за 1,5 року, з 04.07.1989 по 20.09.1989, з 01.12.1994 по 29.01.1996, та періоди догляду за інвалідом з 16.06.2016 по 30.11.2017 та з 01.02.2018 по 31.03.2018.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь гр. ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в м. Києві.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.