РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області
в складі судді - Галінської В.В. 
секретар судового засідання - Музичук В.В.
справа № 569/7649/26,
учасники справи: позивач - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ"
відповідач - ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні порядку спрощеного провадження справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області із зазначеним позовом.
Просили стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» суму заборгованості в розмірі 21357,93 грн., понесені судові витрати в сумі 2662,40 грн. по оплаті судового збору та 10000,00 грн. витрати на правничу допомогу.
Ухвалою Рівненького районного суду Рівненської області від 10 квітня 2026 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" до розгляду, у справі відкрите спрощене позовне провадження, призначено судове засідання з викликом сторін.
Представник позивача в судове засідання не з`явився. У позовній заяві просили розглядати справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти ухвалення заочного рішення по справі.
30 квітня 2026 року до суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Вказала, що Відповідач частково визнає заявлені позовні вимоги, а саме не заперечує факту укладення кредитних договорів із первісним кредитором. Відповідач не визнає нараховані проценти в сумі 14 669,44 грн. процентів за користування кредитом.
Вимога про нарахування та сплату процентів, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для неї умовах, які відповідач не могла оцінити належно.
Окрім того, при стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, якими визначено ціну кредиту і строк кредитування, а не завуальованими умовами, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації. Це не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
З огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Згідно частини 1 та 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Дана позиція а також кореспондується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12 лютого 2025 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 679/1103/23. Так, у цій справі, касаційний суд виснував, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Таким чином, держава повинна захищати права слабкої сторони кредитних правовідносин та не допускати ситуацій за яких банки чи фінансові установи кладуть на споживача непомірно великий тягар зі сплати невиправданих відсотків.
Враховуючи наведене, оскільки заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 14 669,44 грн. не є співрозмірною сумі кредиту у розмірі 5199,99 грн., суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, тому вважають, що варто здійснити зменшення розміру процентів до розміру заборгованості за кредитом, оскільки саме такий розмір процентів буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним у розрізі конкретних правовідносин.
Крім того вказала, що нарахування неустойки (штрафу, пені) за період дії воєнного стану є таким, що прямо суперечить вимогам чинного законодавства України, а тому не породжує для відповідача обов`язку зі сплати таких сум.
Водночас позивач, звертаючись до суду із даним позовом, безпідставно включив до складу заборгованості суму неустойки, зокрема у розмірі 1488,50 грн., що свідчить про неправильне визначення розміру заборгованості та завищення позовних вимог.
При цьому позивач не врахував обов`язкові приписи пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та не надав жодних обґрунтувань можливості нарахування і стягнення неустойки в умовах дії воєнного стану.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу вказали. Так, представником відповідача заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. Вважають заявлені представником позивача вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу не відповідають ні принципу розумності, ні принципу співмірності розміру витрат складності справи.
Розмір витрат на професійну правничу допомогу є явно завищеним, з огляду на наступне. Представник позивача - адвокат Столітній Михайло Миколайович є адвокатом, який постійно здійснює представництво інтересів фінансової установи ТОВ “Фінансова компанія “Фінтраст Капітал” та ТОВ “Фінансова компанія “Фінтраст Україна”, до зміни найменування ТОВ, що підтверджується відомостями на офіційному веб-сайті “Судова влада України”, які є у відкритому доступі. Так, лише за 2024, 2025 роки та початок 2026 року наявно 50 (п`ятдесят) записів про участь адвоката Столітнього Михайла Миколайовича у цивільних справах, предметом розгляду яких є стягнення заборгованості за кредитним договором, і це лише часткове відображення усіх наявних даних.
Відповідно, жодної складності у написанні позовної заяви, так і самої підготовки до її написання у адвоката ОСОБА_2 бути не може в силу односкладності та типовості позовів про стягнення заборгованості за кредитним договором.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, вважають, що розмір витрат на правничу допомогу має складати суму не більше ніж 500 грн.
Окремо відповідач звертає увагу суду на свій фактичний майновий та соціальний стан, який має істотне значення для правильного вирішення спору, зокрема при визначенні розміру можливого стягнення, а також при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Так, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, Відповідач є особою, яка здійснює догляд за дитиною раннього віку, що об`єктивно обмежує її можливості щодо отримання стабільного доходу та належного виконання грошових зобов`язань у повному обсязі.
Крім того, відповідно до довідки № 12/04-26 від 21.04.2026, виданої ТОВ «Ювелірна компанія “Торгівельний Дім”», Відповідач дійсно перебуває у трудових відносинах із вказаним підприємством з 16.07.2025 року, однак фактично з року по 30.10.2028 року знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується наказом № 188/к від 11.12.2025.
Отже, станом на момент розгляду справи, відповідач фактично позбавлена можливості отримувати повноцінний дохід від трудової діяльності, а її матеріальне забезпечення обмежується соціальними виплатами, що є значно меншими за рівень середнього доходу. Такий стан об`єктивно свідчить про перебування відповідача у скрутному матеріальному становищі.
Зазначені обставини свідчать про наявність у ОСОБА_1 підвищеного соціального навантаження, пов`язаного з утриманням малолітньої дитини, а також про її вразливий стан як споживача фінансових послуг, що відповідно до правових позицій Конституційного Суду України та Верховного Суду підлягає особливому правовому захисту.
Враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України, а також необхідність забезпечення балансу інтересів сторін, суд при вирішенні даного спору повинен врахувати реальний майновий стан відповідача, її соціальне становище та об`єктивну неможливість нести надмірний фінансовий тягар.
З огляду на викладене, заявлений позивачем розмір заборгованості (з урахуванням завищених процентів та штрафних санкцій), а також витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. є явно неспівмірними фінансовому становищу відповідача та не відповідають принципу розумності.
Таким чином, з урахуванням викладених обставин та вимог чинного законодавства, відповідач визнає позовні вимоги лише в частині основної суми заборгованості, водночас заперечує проти їх задоволення у повній мірі в іншій частині.
4 травня 2026 року представником позивача подано відповідь на відзив.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримала доводи викладені у відзиві на позов, просила стягнути з відповідача тіло кредиту, в решті вимог відмовити.
Заслухавши виступ представника відповідача, дослiдивши письмовi матеріали по справi, та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково.
Судом встановлено, що 04.01.2025 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено Договір №5223922 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
На умовах, встановлених Договором, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором.
За взаємною згодою, сторони погодили наступні умови договору: відповідно до п. 1.2. тип кредиту - кредит, сума кредиту складає 5200 грн.
Згідно із п. 1.3 Договору строк кредиту 360 днів: з 04.01.2025 року по 30.12.2025 року. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів.
На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. Договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 , яку відповідачем вказано особисто під час укладання Договору.
Відповідно до зазначених вище умов договору, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання перед ОСОБА_1 виконало та надало кредит в сумі 5200 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_2 , що підтверджується копією довідки платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК».
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді, що передбачено статтею 205, 207 ЦК України.
30.10.2025 між ТОВ «ЛУНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» було укладено Договір факторингу № 30/10/2025, відповідно до якого до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором № 5223922 від 04.01.2025 року.
Отже, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ», набувши статусу нового кредитора, отримало право пред`явлення вимоги до ОСОБА_1 щодо погашення наявної в неї заборгованості, що повністю узгоджується з положеннями ст. 514 ЦК України.
Заборгованість за Кредитним договором Відповідача склала: сума кредиту 5199,99 грн, сума процентів за користування кредитом – 11656,04 грн, проценти за 61 календарний день у розмірі – 3013,40 грн., штрафні санкції - 1488,50 грн., всього 21357,93 грн. 
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти.
Із ст. 1050 ЦК України вбачається, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то, в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно дост. 1048 ЦК України.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 умови взятих на себе кредитних зобов`язань не виконала, що виявилося у неповернення кредитних коштів, що стало наслідком звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ», в якості нового кредитора, до суду за захистом своїх прав та інтересів.
У відповідності до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Щодо відсотків, суд вказує, що так, укладаючи Кредитний договір, сторони, передбачили нарахування процентів на наступних умовах.
Згідно з п.3.1. Договору, Проценти, що нараховуються за цим Договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод "факт/факт".
Пунктом 1.4.1. Договору передбачено стандартну процентну ставку, яка становить 0,95 % в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 Договору.
У період з 04.01.2025 по 30.10.2025 Відповідачем здійснено оплати на рахунок Первісного кредитора в розмірі 3161,61 грн., які спрямовані на оплату тіла кредиту в розмірі 0,01 грн та оплату процентів за користування грошовими коштами у розмірі 3161,6 грн.
Пунктом 1.1. Договору факторингу № 30/10/2025 від 30.10.2025 року: За цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.
Відповідно до умов строк дії п. 1.3 Договору № 5223922 строк кредиту 360 днів: з 04.01.2025 року по 30.12.2025 року.
Станом на дату укладання Договору факторингу від 30.10.2025 року №30/10/2025, строк дії Договору № 5223922 від 04.01.2025 року не закінчився.
А тому, в межах строку дії Договору, укладеного між Первісним кредитором та Відповідачем, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» у період з 31.10.2025 року по 30.12.2025 року (61 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, у сумі 3013,40 грн. (5199,99 грн * 0,95% = 49,4 грн*61 календарних дні = 3013,40 грн).
У даному випадку проценти нараховано у межах погодженого строку надання кредиту, зазначеному в п. 1.3. Договору № 5223922 від 04.01.2025 року, а тому заборгованість з нарахованих процентів за користування грошовими коштами підлягає стягненню з відповідача у сумі 14669,44 грн (нараховані проценти первісним кредитором у сумі 11656,04 грн, проценти нараховані ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» у сумі 3013,40 грн).
Посилання Відповідача на ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року № 902/417/18, суд відхиляє.
Розмір заборгованості по щомісячним процентам є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки проценти за користування кредитом визначено відповідно до ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України, умов кредитного договору, Закону України «Про споживче кредитування», що не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором в розумінні п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Слід зазначити, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Однак у спірних правовідносинах, з урахуванням вищенаведеного, не можуть бути застосовані вимоги п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Аналіз наведених норм та обставин справи не надають суду право зменшити розмір відсотків встановлених кредитним договором, з урахуванням застосування до них розміру, визначеному Законом України «Про споживче кредитування».
Нараховані відсотки не носять штрафний характер, а є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту - процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.
Так, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі №910/1238/17 касаційний суд, формуючи практику, дійшов такого висновку:
«ПРОЦЕНТИ ЗА КОРИСТУВАННЯ КРЕДИТОМ - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України.
ПРОЦЕНТИ ЗА НЕПРАВОМІРНЕ КОРИСТУВАННЯ ЧУЖИМИ ГРОШОВИМИ КОШТАМИ - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.
Велика Палата Верховного Суду дійшла до вказаного висновку з тих мотивів, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною, тобто виключається одночасне застосування ст. 1048 та ст. 625 ЦК України.
Підписуючи договір, позичальник погоджується на укладання договору саме такого змісту, що фактично нівелює усі доводи стосовно невідповідності умов договору без достатніх на це доказів.
Сторонами правовідносин погоджено у належній формі строк кредитування, а нарахування здійснено відповідно до погодженого строку, нараховані відсотки не носять штрафного характеру, а є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту - процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.
Щодо штрафних санкцій, то Розділом 6 Кредитного договору № 5223922 від 04.01.2025 року, передбачено відповідальність Клієнта за порушення грошових зобов`язань у вигляді штрафних санкцій (неустойки, штрафу) у розмірі 75% від суми невиконаного та/або неналежно виконаного грошового зобов`язання на 2-й день кожного факту такого невиконання та/або неналежного виконання.
Фактом невиконання та/або неналежного виконання зобов`язання є несплата або сплата не в повному обсязі чергового платежу та/або неповернення кредиту у строки, встановлені Договором та Графіком платежів, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан з 05.00 год 24 лютого 2022 року, який триває донині.
Положення Закону України "Про споживче кредитування" не мають предметом свого правового регулювання правовідносини щодо нарахування пені у кредитних правовідносинах під час воєнного стану в державі. Нарахування пені у кредитних правовідносинах під час воєнного стану в державі регулюється виключно Цивільним кодексом України, а тому застосуванню до спірних правовідносин щодо стягнення неустойки підлягає п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Оскільки на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні триває воєнний стан, відповідач звільняється від обов`язку сплати неустойки, тому позовна вимога про стягнення неустойки в сумі 1488,50 грн задоволенню не підлягає, а отже, позов належить задовольнити частково.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути в користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» судові витрати пропорційно до задоволених вимог у сумі 2476,89 гривень.
Також, відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження понесених витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
З досліджених Договору №10/12-2024 про надання правової допомоги від 10.12.2024, Акту №17113 прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно Договору №10/12-2024 від 10.12.2024 року від 23 березня 2026 року; Заявкою №17113 на виконання доручення до Договору №10/12-2024 від 10.12.2024 року судом встановлено, що позивач надав представнику за надані послуги 10000 гривень.
ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, від 12 січня 2022 року у справі № 918/548/21).
Європейський суд з прав людини зазначає, що присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п.269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З огляду на викладене суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимоги представника позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» судових витрат, що понесені на правничу допомогу. Розмір витрат, про стягнення яких просить заявник, на думку суду, є завищеним щодо іншої сторони спору, а тому, зважаючи на те, що дана цивільна справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, а отже є справою незначної складності, обсяг наявних у ній матеріалів є не великим, підготовка документів у даній справі не потребувала значного часу та великого обсягу аналітичної роботи, У справі, з особистою участю представника позивача, не відбулось судових засідань, а тому зменшення судом суми відшкодування витрат на правничу допомогу до 1500 гривень відповідатиме принципу розумності та реальності витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 280-284 Цивільного процесуального кодексу України, суд, –
ВИРІШИВ:
Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" суму заборгованості в розмірі 19869,43 грн., з яких сума кредиту 5199,99 грн., сума процентів за користування кредитом 11656,04 грн., нараховані позивачем проценти за 61 календарних днів 3013,40 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" судовий збір в розмірі 2476,89 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
позивач - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ", адреса: 03045, м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, приміщення 2, ЄДРПОУ 44559822
відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 

Суддя -