У Х В А Л А

01 червня 2026 року
м. Київ

справа № 487/9977/24
провадження № 61-5379ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївськго апеляційного суду від 11 березня 2026 року в справі за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та
ВСТАНОВИВ:
18 грудня 2024 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва позов Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 21 144,08 грн; інфляційні втрати - 1687,43 грн; 3 % річних - 747,56 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 , 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 подали на нього апеляційну скаргу.
11 березня 2026 року ухвалою Миколаївського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_4 , 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2024 року.
Апеляційний суд виснував, що відповідачі брали активну участь у розгляді справи в місцевому суді, подавали заяву про застосування позовної давності. Матеріали справи також містять рекомендовані повідомлення про вручення відповідачам кореспонденції суду. Суд критично оцінив наведені заявником доводи щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Вважав, що відповідачі були обізнані про перебіг справи, отже, їм нічого не перешкоджало своєчасно цікавитися рухом справи та вживати необхідні процесуальні заходи. Вказав про те, що сторона брала участь у розгляді справи, мала можливість отримувати інформацію про її перебіг, отже, відсутні підстави вважати, що існували об`єктивні перешкоди для своєчасного подання апеляційної скарги. 
У квітні 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 11 березня 2026 року, в якій просить її скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Касаційну скаргу заявник мотивував порушенням, на його думку, судом апеляційної інстанції доступу до правосуддя. Вважає, що правові підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження відсутні. Апеляційний суд залишив поза увагою наявність у нього інвалідності ІІ групи, вважає, що суд прирівняв його процесуальну поведінку до поведінки здорової особи.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, з огляду на таке. 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.
Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна особа має право на справедливий та публічний розгляд своєї справи в розумний термін незалежним і неупередженим судом, який визначений законом, що вирішить будь-які цивільні суперечки або встановить обґрунтованість будь-яких кримінальних обвинувачень, які проти неї висунуті.
Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується пунктом 1 статті 6, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав («Белеш та інші проти Чеської Республіки», § 49).
Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків». Таким чином, у пункті 1 статті 6 Конвенції представлено «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле («Голдер проти Сполученого Королівства», § 36).
«Право на суд» та право на доступ до суду не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав («Де Жуфр де ла Прадель проти Франції», § 28, і «Станєв проти Болгарії», § 229).
Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.
Стаття 354 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) передбачає, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Частина третя статті встановлює, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
За частиною другою статті 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
03 жовтня 2017 року Верховна Рада прийняла Закон № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким кардинально оновила процесуальні кодекси України, що набрали чинності 15 грудня 2017 року. Зміни охопили ЦПК, ГПК та КАС України, запровадивши нові правила судочинства, електронний суд, принцип змагальності та пропорційності.
Основною ідеологією цих змін також було скорочення строків розгляду судових справ та протидія зловживанню процесуальними правами.
Отже, цей Закон запровадив правила, визначені частиною другою статті 358 ЦПК України.
Законодавець свідомо встановив імперативне процесуальне обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. 
Таке обмеження відповідає принципу правової визначеності, який є складовою верховенства права.
Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Учасники справи мають добросовісно користуватись своїми права та самостійно цікавитись рухом справи в суді. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ «Богонос проти Росії» 
від 05 лютого 2004 року).
У випадку такого оскарження слід з`ясовувати дотримання умов, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України, а саме: а) чи подала апеляційну скаргу особа, не повідомлена про розгляд справи або не залучена до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; б) чи пропущений строк на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року в справі № 477/735/16-ц, 
від 08 жовтня 2025 року в справі № 940/205/20 (пункт 34)).
У постановах від 12 листопада 2025 року в справі № 758/13214/20 (провадження № 61-8789св25), від 04 березня 2026 року в справі № 757/27787/22-ц (провадження № 61-14905св25) Верховний Cуд виснував, що апеляційне оскарження особою судового рішення суду першої інстанції з пропуском річного строку з дня складення повного тексту такого рішення має наслідком постановлення судом ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження, в інших випадках - суд зобов`язаний надати оцінку наведеним скаржником у відповідній заяві підставам пропуску такого строку.
У справі, яка переглядається, провадження відкрито 14 листопада 2024 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
14 листопада 2024 року копія зазначеної ухвали та позовної заяви з додатками були направлені судом першої інстанції на адресу місця проживання відповідачів.
Згідно з повідомленнями Укрпошти про вручення поштового відправлення відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 особисто 25 листопада 2024 року отримали копію ухвали.
10 грудня 2024 року відповідачі ОСОБА_4 ,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_2 звернулися до Заводського районного суду м. Миколаєва з заявою про застосування позовної давності.
Отже, відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд Заводським районним судом м. Миколаєва зазначеної справи.
18 грудня 2024 року Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалено та підписано повний текст оскаржуваного рішення суду, яке того ж дня надіслано судом до Єдиного державного реєстру судових рішень, забезпечено надання загального доступу 23 грудня 2024 року.
Копію цього рішення направлено судом першої інстанції, засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 18 грудня 
2024 року.
Апеляційна скарга відповідачами подана 13 лютого 2026 року.
З дня ухвалення судового рішення районним судом (18 грудня 2024 року) до дня звернення з апеляційною скаргою (13 лютого 2026 року) сплинуло більше одного року.
Незважаючи на обізнаність відповідачів про наявність у суді справи про стягнення заборгованості, протягом майже року вони не цікавилися рухом справи в суді, не зверталися із заявою про ознайомлення з матеріалами справи.
Відмовляючи у відкритті провадження, апеляційний суд керувався тим, що особа, яка звернулася апеляційною скаргою всупереч вимогам статей 77 - 81 ЦПК України не надала беззаперечних доказів, на підставі чого суд мав би поновити строк, тому апеляційну скаргу слід вважати такою, що подана з пропуском строку на апеляційне оскарження без поважних причин та за зазначеною апеляційною скаргою відсутні підстави для відкриття апеляційного провадження.
Верховний Суд погоджується з наведеними висновками, з огляду на таке.
Аналіз змісту положень частини другої статті 358 ЦПК України свідчить про те, що відлік річного (присічного) строку на подання апеляційної скарги здійснюється з дня складення повного тексту судового рішення суду першої інстанції.
Для застосування положень частини другої статті 358 ЦПК України суду необхідно достовірно встановити дату складення повного тексту рішення суду першої інстанції.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України).
У цій справі датою складання повного тексту рішення Заводського районного суду м. Миколаєва є дата, вказана у самому рішенні суду першої інстанції - 18 грудня 2024 року, а повний текст рішення суду першої інстанції надіслано судом до Єдиного державного реєстру судових рішень 20 грудня 2024 року.
Як правильно встановив суд апеляційної інстанції, відповідачі приймали участь у розгляді справи в суді першої інстанції, подавали заяву про застосування позовної давності, отримували кореспонденцію суду.
Апеляційний суд обґрунтовано висновував, що відповідачі були обізнані про перебіг справи, а тому їм нічого не перешкоджало своєчасно цікавитися рухом справи та вживати необхідних процесуальних заходів.
Верховний Суд звертає увагу на те, що стаття 358 ЦПК України щодо відмови у відкритті апеляційного провадження за спливом річного строку є одним із ключових інструментів суду для боротьби зі зловживанням процесуальними правами та недопущення безпідставного затягування розгляду справ (затягування строків). Вона дозволяє апеляційному суду відсіювати скарги, подані з порушенням строків, без їхнього розгляду по суті.
Це забезпечує остаточність судового рішення (принцип res judicata) і не дозволяє сторонам безкінечно оскаржувати рішення, встановлюючи як поважні причини пропуску строку (обставини непереборної сили), так і остаточний річний «запобіжник».
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Поняття «зловживання» у значенні статті 35 § 3 Конвенції слід розуміти у звичайному значенні відповідно до загальної правової теорії, а саме, як шкідливе здійснення права для цілей, відмінних від тих, для яких воно призначене. Відповідно, будь-яка поведінка заявника, яка явно суперечить меті права на індивідуальну заяву, передбаченого Конвенцією, та перешкоджає належному функціонуванню Суду або належному веденню провадження в ньому, є зловживанням правом на заяву. Суд також нагадує, що таке зловживання може полягати в меті, яку бажає досягти заявник за допомогою заяви, і зазначає, що «прикрощі прояву безвідповідальності та легковажного ставлення до Суду», що рівносильні неповазі, також можуть призвести до відхилення заяви через зловживання. Зрештою, Суд, орган, створений відповідно до Конвенції для забезпечення дотримання зобов`язань, взятих на себе Високими Договірними Сторонами щодо Конвенції, не може розглядати низку необґрунтованих та сварливих скарг, що створюють непотрібну роботу, несумісну з її реальними (рішення Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ)Petrovic v. Serbia (dec.), no. 56551/11 and 10 other applications, 18 October 2011)
У справі Smirnova v. Ukraine, no.36655/02, 08 November 2005 ЄСПЛ вважав, що національні органи теж значною мірою вплинули на затягування провадження. Це, зокрема, стосується нездатності державних органів ефективно протидіяти перепонам, які умисно створював відповідач для руху справи. У зв`язку з цим Суд, на противагу Уряду, не може віднести на рахунок заявниці затримки, пов`язані з тим, що відповідач чотири рази заявив відвід суду, двічі заявляв клопотання провести додаткову судову експертизу і безліч разів не з`являвся до суду. Суд зауважує, що хоча національне законодавство не передбачає жодних спеціальних засобів проти цих тактик затягувань, суди мали в своєму розпорядженні достатній механізм для забезпечення присутності заявника в суді. 
Учасники справи мають добросовісно користуватись своїми права та самостійно цікавитись рухом справи в суді. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ «Богонос проти Росії» 
від 05 лютого 2004 року).
У справі «Пономарьов проти України» у рішенні від 03 квітня 2008 року, № 3236/03, § 41, Суд зазначав, що ця справа стосується не екстраординарного перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду в порядку нагляду чи за нововиявленими обставинами (див., серед інших справ, рішення в справі «Трегубенко проти України», заява № 61333/00, пункти 34-38, рішення 
від 02 листопада 2004 року; та рішення у справі «Праведная проти Росії», заява № 69529/01, пункти 27-34, рішення від 18 листопада 2004 року), а відновлення провадження через значний період часу шляхом поновлення строку на ординарне апеляційне оскарження. Суд зазначає, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито (див. пункти 19 та 20 вище), таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, рішення 
від 26 квітня 2007 року в справі «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, пункт 27, та рішення від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України» (ухвала), заява № 50966/99). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.
Ураховуючи те, що відповідачі знали і мали можливість отримувати інформацію про перебіг справи, відсутні підстави вважати, що існували об`єктивні перешкоди для своєчасного подання апеляційної скарги.
Ураховуючи імперативний характер положень частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) та те, що річний строк, визначений вказаною процесуальною нормою, є присічним і поновленню не підлягає, суд позбавлений у цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
Отже, розглядати доводи апеляційної скарги щодо поважності пропуску строку на апеляційне оскарження немає законних підстав, оскільки ці доводи перевіряються після дотримання тридцятиденного строку на оскарження і до закінчення річного.
Подібні висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року в справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24).
Ураховуючи викладене, оскаржена ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, а підстав для її скасування немає.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївськго апеляційного суду від 11 березня 
2026 року в справі за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
І. М. Фаловська