УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/5557/25 Головуючий у 1-й інст. Пилипюк Л. М. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі: 

головуючого  Павицької Т.М.,
суддів   Борисюка Р.М., Галацевич О.М.

за участю секретаря судового засідання Ковальчук М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/5557/25 за позовом  ОСОБА_1 до акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, про визнання недійними договорів, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 04 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Пилипюк Л.М. у м. Житомирі, 
в с т а н о в и в :
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом у якому просила: визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11173815000 від 22 червня 2007 року та додаток № 1 до нього, укладені між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , у зв`язку з укладенням їх під впливом обману зі сторони банку та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді двостороннього повернення всього, отриманого на виконання кредитного договору; визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 22 червня 2007 року № 9236; визнати недійсним договір поруки № 11173815000 від 22 червня 2007, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 1117381500 від 22 червня 2007, відповідно до умов якого, банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит в розмірі 58 000 доларів США для особистих потреб, а саме: для придбання квартири. Для забезпечення виконання умов кредитного договору також було укладено договір іпотеки від 22 червня 2007 року. Станом на час укладення кредитного договору були чинними Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. Відповідно до п. 2.4 вказаних Правил банки зобов`язано отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про кредит, а п. 2.5 Правил зобов`язує банк розробити таке підтвердження у формі бюлетню, довідки, повідомлення, тощо, про надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Зазначала, що вона не була належним чином проінформована банком про умови кредитування, що свідчить про порушення відповідачем п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач обмежив її у наданні повної та достовірної інформації про сукупну вартість кредиту, не надав можливості визначити її власну фінансову спроможність. Приховування істотно важливої інформації про фінансове навантаження, наявність ризиків в умовах правочину та відсутність доказів її ознайомлення з інформацією у формі письмового повідомлення про інші форми забезпечення споживчого кредиту є порушенням кредитодавця ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що свідчить про нелегітимну мету банку в заволодінні її майном. Процентна ставка формує ціну кредиту, а тому відсутність у кредитному договорі типу процентної ставки (фіксована, плаваюча) ставить під сумнів правильність розрахунку щодо плати за кредитом. Своєчасна інформація щодо реальних сум щомісячних платежів по процентах за користування кредитом могла б істотно вплинути на її рішення щодо кредитування. Відсутність інформації про базу розрахунків доводить неузгодженість загальних строків кредитування. Ненадання банком повної інформації про істотні умови кредитування у вигляді відповідних грошових сум у відповідний платіжний період значно знизило розуміння її фінансового становища, адже банк нав`язав їй строк виконання зобов`язань до 22 червня 2028 року без її попередньої згоди. В графіку платежів, який є додатком до кредитного договору, відповідач не розкрив обов`язкову інформацію щодо строковості погашення кредиту, сплати процентів, тіла кредиту, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань, що й визначають сукупну вартість кредиту. Крім того, у кредитному договорі відсутні умови щодо порядку обчислення процентів за користування кредитом у грошовому виразі. З метою спонукання її до швидкого підписання кредитного договору банк не надав їй інформації про підсумок всіх платежів на користь банку та на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту, що свідчить про ненадання відповідачем інформації про абсолютне значення подорожчання кредиту у грошовому виразі з урахуванням сум процентів за користування кредитом. Пункт 3.5.1 кредитного договору декларує умову про внесення платежів за кредитом та відсотків на банківський рахунок, однак сума процентів не узгоджена з нею, що вказує на недійсність договору. Дії банку щодо самовільного розподілу узгоджених платежів за кредитом не за цільовим призначенням є незаконними. Порушення банком обов`язків, встановлених у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту призвели до того, що кредитний договір по своїй суті є безпроцентним. Однак, відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, а тому кредитний договір є недійсним в силу закону, оскільки не відповідає презумпції правомірності правочину. Позивач зазначає, що вона протягом всього часу діяла під впливом обману, про що свідчить вимога № 35225 від 02 вересня 2016 року про причини дострокового припинення кредитування та сплати заборгованості. Банком не доведено до її відома методику для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу. Замовчування такої інформації негативно вплинуло на виконання зобов`язань за Кредитним договором, оскільки призвело до значного перевищення її витрат, пов`язаних з конвертацією валюти. Отже, її дійсна можливість виконання кредитного договору залежала виключно від добросовісності виконання банком під час укладення договору обов`язків, встановлених Правилами. Недобросовісність дій банку стала причиною порушення принципу рівності сторін договору, що є неприпустимим у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів».  Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 04 березня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішенням ухвалено на підставі неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права на підставі наступного. Зазначає, що до кредитного договору було включено несправедливі умови кредитування, ненадання необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації, яке є триваючим, і про які позивач не міг знати в момент укладання договору. Відповідно до позовної заяви, позивач звернувся до суду, оскільки вважає себе введеним в оману щодо замовчування інформації, а також відсутності доказів повідомлення про неї перед укладанням договору. Суд не з`ясував, що продаж продукції, як споживчого кредиту, є істотною умовою договору про надання споживчого кредиту, що була обумовлена сторонами. Обман щодо цієї обставини є саме обманом щодо якості продукції (кредиту), котра позбавляє споживача розуміти умови кредитування, які пов`язані з фінансовими зобов`язаннями споживача щодо отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Суд першої інстанції не перевірив обставини щодо обману, як винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону в момент укладання договору про такі властивості й наслідки правочину, які насправді настати не можуть. Також суд не перевірив чи є інформаційний лист частиною правочину та чи відповідає він обставинам вчиненого правочину згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, оскільки правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) зважаючи на підпис щодо його отримання та відсутності з`ясованих обставин його видачі споживачу та чи був він підписаний його сторонами та чи вважається він складовою кредитного договору, оскільки зазначене вказує чи було досягнуто згоди за істотними умовами які викладені в інформаційному листі, що обґрунтовує чи спростовує обставини створення презумпції правомірності правочину згідно з вимогами статті 204 ЦК України. Тобто суд першої інстанції розглянув справу, в якій одним з найважливіших юридичних фактів є саме інформаційний лист відповідно до п. 7.12 договору, проте без наявності у справі цього листа, його дослідження та оцінки. Зазначене має визначальне юридичне значення для вирішення спору, так як впливає на правильність встановлення правовідносин, які виникли. Так, суд не надав оцінку різним твердженням позивача про те, що вона інформаційний лист фактично не отримувала, а відповідач його фактично не видавав та те, що його відсутність унеможливлює розуміння значення умов оспореного договору під час його вчинення, що є взаємовиключними доводами, оскільки, якщо відповідач інформаційний лист не видавав, а позивач не підписувала та не отримувала, то вона буде вважатися такою, що волі на укладання спірного договору не надавала. При цьому, на підставі представлених матеріалів справи, судом не з`ясовано і те, що відповідачем замовчувалось також і про іншу обставину, яка мала істотне значення для вчинення правочину - про недостатність у споживача інформації перед укладанням договору для забезпечення ним кредитної послуги, яке призвело до його фінансових втрат з огляду на укладення спірного договору за відсутності у начальника відділення № 4 достовірної інформації затвердженої уповноваженим органом у відповідній формі, наявність якого є обов`язковим для здійснення ним передбаченої в договорі споживчого кредиту діяльності щодо укладання споживчого кредиту, є порушенням діючого законодавства відповідно до п 2.4-2.5 Постанови № 168 так і статті 526 ЦКУ. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Крім того суд не з`ясував обставини, що позивач була введена оману щодо наслідків укладеного договору, відсутність її волевиявлення на фінансові зобов`язання, що визначені довідками-розрахунками до оспореного договору, факту іпотеки у їх забезпечення, а також наявність умислу в діях відповідача у включенні до кредитного договору несправедливих умов кредитування. Ненадання необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації, що визначена перед укладанням кредитного договору, що стосується обставин визнання спірного правочину недійсним. Зазначені доводи позивача залишились поза увагою суду першої інстанції, адже, цим обставинам, з врахуванням вищенаведених законодавчих приписів, не надано належної правової оцінки, що є суттєвим порушенням вимог ст. 89 ЦПК України і унеможливлює висновок суду щодо правильності застосування судом норм матеріального права. 
13 квітня 2026 року від представника АТ «УкрСиббанк» - Гладиш Я.М. надійшов відзив у якому просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві зазначає, що в межах цивільної справи № 296/9223/16- розглядалось питання дійсності кредитного договору, договору поруки, казано про неналежне виконання позичальником умов договору, та в свою чергу, невиконання взятих на себе зобов`язань. Також зазначено про правомірне нарахування заборгованості за кредитним договором. Враховуючи, що доводи і фактичні обставини, якими апелянт обґрунтовує заявлені вимоги у цій справі, вже були досліджені, перевірені і оцінені судами двох інстанцій у справі № 296/9223/16-ц. Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 58 000,00 дол. США, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 22 червня 2028 року. За користування кредитними коштами Позичальник зобов`язався сплатити проценти у розмірі, встановленому п. 1.3 кредитного договору. Сторони домовилися, що розмір процентної ставки може бути змінений. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку, та сплачуються у порядку, встановленому договором. Кредит було надано з метою придбання об`єкту нерухомості: квартири АДРЕСА_1 , яку було передано банку в іпотеку з метою забезпечення кредитних зобов`язань. Апелянт посилається на те, що до укладення кредитного договору позичальниці не було надано необхідну інформацію щодо умов кредитування, внаслідок чого її було введено в оману, щодо обставин, що мають істотне значення. Це твердження не відповідає дійсності, оскільки договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а умови кредитного договору відповідають вимогам законодавства, чинного на час його укладання. Наміри отримати кредит на вказаних вище умовах позичальниця підтвердила відповідною заявою, підписаною власноруч - отже ОСОБА_1 була ініціатором отримання кредиту. Звертає увагу суду, що позичальниця після укладення кредитного договору добровільно належним чином виконувала його умови, сплачуючи всі передбачені кредитним договором платежі протягом тривалого строку, а саме, до лютого 2016 року - це також свідчить про те, що, підписуючи кредитний договір, завірені нотаріально договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та договір іпотеки вказаної квартири, вона цілком усвідомлювала свої дії, умови кредитування та особисті фінансові можливості для його обслуговування. Тому твердження апелянта, що позичальниця не усвідомлювала умови кредитування та форму забезпечення кредиту, а укладення договорів з банком містять ознаки навмисного обману з метою заволодіння іпотечним майном є хибними та суперечать обставинам справи. Апелянт стверджує, що банк проігнорував волевиявлення позичальниці при укладені кредитного договору та її не було попереджено про можливі настання валютних ризиків, а видана валюта була формою видачі гривні і не відображала у свідомості позичальника валютних правовідносин та банк не мав права видавати кредит в іноземній валюті. Однак таке твердження є безпідставним і спростовується заявкою на отримання кредиту, власноруч заповненою та підписаною ОСОБА_1 від 20.06.2007, де позичальник власноруч зазначає суму та валюту кредиту в доларах США. Отже, ніякого дефекту волі з боку позичальника не було і посилання апелянта на те, що вона була позбавлена можливості об`єктивно визначитися з доцільністю отримання кредиту саме в такій валюті є безпідставним і нічим не підтверджені. Також, посилання апелянта на те, що казана заявка на отримання кредиту містить ознаки не справжнього підпису відповідачів на «підставі засвідченого нотаріусом в договорі кредиту та поруки та почерк не належить відповідачам» суперечить обставинам справи та вводить суд в оману, оскільки ані кредитний договір, ані договір поруки не засвідчено нотаріально. Будь-яких доказів щодо введення позичальниці в оману зі сторони банку, умисних дій та умислу на введення в оману матеріали справи не містять, а висновки апелянта щодо цього ґрунтуються виключно на припущенні. Позивачем не доведено, що банк порушив положення ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.8 Правил надання банками України інформації позичальнику по справі як споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Встановлено судом першої інстанції, що червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11173815000, відповідно до п. 1.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 58 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 292 900 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язалась прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі.
Відповідно до п. 1.2.2 Кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком по кредиту, але в будь-якому разі не пізніше 22 червня 2028 року.
Пунктом 1.3.3 Кредитного договору визначено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,5 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.
Сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої обставини, передбаченої ч. 1 п. 5.2 Договору (пункт 1.3.2 Кредитного договору).
Згідно з п. 1.4 Кредитного договору цільове призначення (мета) кредиту - для особистих потреб позичальника, а саме: на придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до пункту 7.12 Кредитного договору сторони домовилися вважати, що, уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки з цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови договору, та що всі умови цього договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими стосовно себе, а також перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист, згідно з вимогами законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».
Додатком № 1 до Кредитного договору є Графік погашення кредиту
На забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором того ж дня (22 червня 2007 року) між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого, ОСОБА_4 передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я. 
Відповідно до пункту 1.2 Договору іпотеки, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором № 11173815000 від 22 червня 2007 року та за договором про надання споживчого кредиту № 11173832000 від 22 червня 2007 року.
22 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №11173815000, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язався перед кредитором за невиконання ОСОБА_4 зобов`язань за Кредитним договором в повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним. Кредитний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», сторони погодили всі істотні умови договору кредиту. Позивач не довела, що банк вчиняв будь-які дії, спрямовані на ведення нечесної підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності та введення її в оману стосовно умов оспорюваного кредитного договору. Оскільки вимоги позову про визнання недійсними договору поруки та договору іпотеки (які забезпечують виконання кредитного договору) є похідними від вимоги про визнання недійсним кредитного договору, то такі вимоги також до задоволення не підлягають.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірних договорів) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 вказаного Закону (в редакції, чинній на час укладення спірних договорів) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.
У статті 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Недодержання цих вимог, окрім вимог щодо форми правочину, тягне за собою його недійсність (частина перша статті 215 ЦК України).
Натомість стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Отже за загальним правилом доказування (частина третя статі 12, частина перша 81 ЦПК України) саме на особу, яка оспорює правочин покладається обов`язок доведення обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22 вказала, зокрема на таке: «згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)».
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі №761/12692/17 (провадження №61-37390свп18)).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17 (провадження №61-17583св20)).
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі №177/1942/16-ц (провадження №61-2276св19)).
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17 (провадження №61-17583св20))».
Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанови Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19, від 28 лютого 2024 року у справі №712/7178/20).
При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі №910/8072/20).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Пунктом 7.12 Кредитного договору встановлено, що сторони домовились вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до Графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору та який беззастережно підписаний позичальником ОСОБА_4 (на кожній його сторінці), сторони кредитного договору визначили порядок та розміри чергових платежів в межах строку кредитування, тим самим визначили сукупну вартість кредиту, оскільки такий графік детально визначає щомісячний платіж за кредитом. Відповідно до пункту 4.1.2.1 кредитного договору № 47/МК/2007-840 від 04 грудня 2007 року, починаючи з дати надання кредиту відсотки за користування кредитом встановлюються у розмірі 14,4 % річних, виходячи з фактичної кількості днів у розрахунковому місяці, рік дорівнює 360 дням. Позичальник повинен сплачувати відсотки за користування кредитом згідно з графіком.
Оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. 
Колегія суддів враховує, що підписавши кредитний договір, позивач тим самим підтвердила, що вона ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі, вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вapтocтi, видів та предметів cyпyтнix послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, тобто виразила свою безумовну згоду з усіма його істотними умовами, що стосуються умов надання та повернення кредиту.
Також установлено, що протягом дії кредитного договору позивач не зверталася до банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.
За таких обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів також звертає увагу на суперечливу поведінку ОСОБА_1 , яка протягом 19 років з дня укладення спірного кредитного договору не заявляла про порушення зобов`язань з боку банку та лише у травні 2025 році подала позов про визнання кредитного договору недійсним.
Доктрина заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) ґрунтується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), яка базується на принципі добросовісності.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).
Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 04 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 19 травня 2026 року.

Головуючий Т.М. Павицька

Судді Р.М. Борисюк

О.М. Галацевич