Справа № 127/5132/25
Провадження № 22-ц/801/1438/2026
Категорія: 88
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року	Справа № 127/5132/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Копаничук С. Г., Голоти Л. О.,
з участю секретаря судового засідання Ходакової М. Г., 

учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересована особа – Виконавчий комітет Вінницької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Петелько Інни Василівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2026 року, ухвалене у складі судді Медяної Ю. В., у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна.
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є бабусею заявника та проживає разом із ним за адресою АДРЕСА_1 .
Бабуся є інвалідом з психічним захворюванням, вона страждає на деменцію та 10 вересня 2024 року їй встановлено 1 групу інвалідності. 20 вересня 2024 року ОСОБА_2 було обстежено та зроблено висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду внаслідок психічного розладу. Відповідно до зазначеного висновку було обстежено як її, так і місце її проживання та встановлено, що вона потребує постійного стороннього догляду з його боку (копію висновку додано). 
Унаслідок психічної хвороби ОСОБА_2 не може висловлювати свої думки, не може одягнутись, приготувати собі їжу, не розуміє обставин, що відбуваються навколо неї, не може дати оцінку своїм діям чи діям оточуючих, самостійно вийти з дому, навіть вчинити дріб`язкові побутові угоди. ОСОБА_2 поводиться, як дитина, не завжди адекватно реагує на оточуючі події та не здібна приймати самостійні рішення. Заявник допомагає їй навіть у дрібних побутових питаннях, таких як поїсти, чи одягнутись, помитись.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не усвідомлює значення своїх дій, не може керувати ними, потребує стороннього догляду, її необхідно визнати недієздатною та призначити опікуна.
ОСОБА_2 окрім заявника спокійно ні на кого не реагує і тільки він може знайти з нею спільну мову. ОСОБА_1 має можливість дбати про бабусю, створювати необхідні побутові умови, забезпечувати її доглядом та лікуванням. Інших, повнолітніх членів родини, які мають можливість доглядати за бабусею немає. Тільки у заявника вистачає терпіння відповідати на її постійні однотипні питання, та допомагати їй в побуті. ОСОБА_2 не можна, навіть на пів години залишити без догляду, бо вона може щось накоїти і потім не усвідомлювати, що це наслідки її дій.
Покликаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатною;
- встановити над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опіку та призначити заявника її опікуном.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2026 року заяву було задоволено частково. 
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатною та встановити над нею опіку. 
Строк дії рішення про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатною становить два роки.
До призначення у встановленому законом порядку опікуна над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його обов`язки покладено на Орган опіки та піклування Вінницької міської ради. 
Задовольняючи заяву у частині визнання ОСОБА_2 недієздатною, суд першої інстанції врахував висновок судово-психіатричного експерта № 8 від 08 січня 2026 року, згідно із яким ОСОБА_2 страждає на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді судинної деменції (F01.8). ОСОБА_2 позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_2 потребує встановлення над нею опіки.
Разом із тим місцевий суд зазначив, що у внесеному на розгляд суду поданні органу опіки та піклування необхідність призначення, за встановлених обставин, опікуном саме ОСОБА_1 належним чином не обґрунтована.
З наявних в поданні матеріалів вбачається, що разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , також проживає ОСОБА_3 – донька ОСОБА_2 та мати заявника ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 в судовому засіданні надав пояснення, що він працює дистанційно і більшу частину дня проводить на роботі, через що не може приділяти достатню кількість уваги та часу ОСОБА_2 .
Водночас, згідно з копією довідки ТОВ «Еко-Снек» №81 від 12 березня 2026 року, ОСОБА_3 працює у ТОВ «Еко-Снек» майстром зміни дільниці фасування страйпів з 11 вересня 2023 року, та має графік роботи 2 через 2 з 08:00 год. по 20:00 год.
Такий графік роботи, на думку суду, не свідчить про неможливість ОСОБА_3 здійснювати опіку над ОСОБА_2 .
Реальну участь ОСОБА_1 у виконанні обов`язків, які притаманні опікуну, враховуючи специфіку хвороби ОСОБА_2 (судинна деменція (F01.8), в поданні не досліджено, а як наслідок можливість призначення саме його опікуном недієздатної ОСОБА_2 належним чином не обґрунтовано.
На переконання суду, висновок Органу опіки та піклування Вінницької міської ради обмежено виконанням формальних процедур, що на переконання суду, свідчить про застосування суто формального підходу до вирішення питання, яке є предметом розгляду суду. 
Оскільки, самі по собі відсутність юридичного факту судимостей ОСОБА_1 , не перебування його на обліках у лікаря нарколога та психіатра та ознайомлення з правами та обов`язками опікуна не свідчать про доцільність призначення саме його опікуном недієздатної баби – ОСОБА_2 .
Суд також зауважив, що на дату розгляду справи в суді ОСОБА_1 належить до категорії осіб призовного віку, та, за його словами, не має відстрочки або бронювання від мобілізації. 
Станом на сьогоднішній день саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи чоловічої статі призовного віку із заявою про призначення її опікуном недієздатної особи, враховуючи введений в державі воєнний стан та закріплений статтею 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, повинен з`ясувати необхідність такого, уникаючи можливих зловживань в цій сфері, та належним чином мотивувати свій висновок про можливість призначення конкретної особи опікуном та, перш за все, необхідність такого, зважаючи на наявність інших родичів. 
Висновок органу опіки та піклування про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном, без доведення зазначених вище умов не може бути підставою для призначення його опікуном.
З огляду на викладене та враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд вважав подання про призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким судовим рішенням, представник заявника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні заяви про призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення заяви.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Копаничук С. Г.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 травня 2026 року виправлено описку в ухвалі суду від 11 травня 2026 року.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 травня 2026 року справу призначено до розгляду на 25 червня 2026 року о 10 год 00 хв.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів заяви.
Скаржник зазначає, що незважаючи на наявність офіційного та позитивного подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення ОСОБА_1 опікуном, суд першої інстанції безпідставно відійшов від рекомендацій спеціалізованого органу, назвавши подання «необґрунтованим» та таким, що ґрунтується на «формальному підході». 
Суд фактично проігнорував зміст подання органу опіки, яке базувалося на результатах обстеження житлово-побутових умов за місцем спільного проживання апелянта та підопічної ( АДРЕСА_1 ). 
Орган опіки та піклування належним чином підтвердив, що побутові умови є належними, а фактичні родинні стосунки та особисті взаємини між онуком та бабою (підтверджені документально) дозволяють апелянту повною мірою виконувати обов`язки опікуна. 
Більше того, представник органу опіки та піклування безпосередньо в судовому засіданні підтримала вказане подання, наполягаючи на доцільності призначення опікуном саме ОСОБА_1 . 
Відхиляючи ці доводи, суд не навів жодних об`єктивних доказів того, що апелянт не здатен забезпечити догляд, обмежившись лише суб`єктивними припущеннями щодо його графіка роботи та призовного віку. 
Виконавчий комітет Вінницької міської ради як орган опіки та піклування у поданні офіційно визнав призначення ОСОБА_1 таким, що відповідає інтересам бабусі. 
Зазначене подання мотивоване тим, що мати ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 , 1973 р. н.) офіційно заявила про неможливість догляду через зайнятість на роботі, на підтвердження чого також була надана довідка про графік роботи останньої. Інша донька ( ОСОБА_5 , 1966 р. н.) понад 10 років не підтримує зв`язки з матір`ю, її місцезнаходження невідоме. ОСОБА_3 надала письмову згоду на кандидатуру апелянта; відсутність судимості у ОСОБА_1 . Позитивні медичні висновки відносно ОСОБА_1 ТОВ «Медична зірка» та ПП «Ескулап-Плюс»; акт від 19 березня 2026 року підтверджує задовільні умови для проживання підопічної. 
З урахуванням наведеного подання про призначення ОСОБА_1 опікуном недієздатної ОСОБА_2 , яке скероване органом опіки та піклування до суду, містить перелік усіх необхідних документів. Інших документів чинними нормативно-правовими актами, якими врегульовано порядок та механізм вирішення судом питання про встановлення опіки та призначення опікуна, не визначено. Форма подання відповідає вимогам ЦК України та є обґрунтованим.
Висновок суду першої інстанції про неможливість призначення опікуна через ризик «можливої мобілізації» прямо порушує принцип юридичної визначеності та створює умови для дискримінації громадян за ознаками статі та віку, обмежуючи їхнє право на піклування про хворих родичів виключно через їхній військовозобов`язаний статус. 
Посилання суду на те, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися для уникнення встановлених законом обов`язків», є безпідставним припущенням, оскільки пріоритетом у цій категорії справ є інтереси недієздатної особи, а не оцінка виконання заявником публічно-правових обов`язків, що не стосуються предмета цивільного спору. 
Якщо апелянт буде мобілізований, закон передбачає процедуру зміни опікуна. Проте превентивна відмова в опіці «про всяк випадок» позбавляє ОСОБА_2 права на родинне піклування вже сьогодні. 
І заявник, і підопічна є внутрішньо переміщеними особами. У ситуації повної втрати звичного соціального середовища та житла, призначення опікуном близького родича, з яким особа проживає, є єдиним способом забезпечити психологічну стабільність хворій на деменцію особі. 
Пропозиція суду щодо «патронатного догляду» (сторонніми особами) для пацієнта з діагнозом F01.8 є медично та соціально необґрунтованою. 
Суд витлумачив пояснення ОСОБА_1 про дистанційну роботу як перешкоду. Проте юридично значущим є те, що саме такий формат праці дозволяє апелянту перебувати поруч із підопічною 24/7 у тій самій квартирі ( АДРЕСА_1 ). 
Суд помилково прийняв суб`єктивну відповідальність та чесність заявника, який визнав складність догляду, за фактичну неможливість його здійснювати. В умовах судинної деменції ключовим є не «кількість годин», а постійна фізична присутність, яку апелянт забезпечує.
У мотивувальній частині рішення суд зазначив: « ОСОБА_1 в судовому засіданні надав пояснення, що він працює дистанційно і більшу частину дня проводить на роботі, через що не може приділяти достатню кількість уваги та часу ОСОБА_2 ». Даний висновок суду є свідомим викривленням фактів.
Суд зазначив, що опікуном могла бути донька хворої — ОСОБА_3 . Такий висновок прямо суперечить фактичним даним. 
Відповідно до довідки ТОВ «Еко-Снек» №81 від 12 березня 2026 року, ОСОБА_3 працює майстром зміни з графіком 2/2 по 12 годин на добу (з 08:00 до 20:00). Такий режим роботи, на відміну від дистанційної праці апелянта, фізично виключає можливість нагляду за недієздатною особою протягом половини місяця. 
Більше того, ОСОБА_3 офіційно відмовилася від опікунства, а закон забороняє примусове призначення особи опікуном. 
Ця обставина підтверджується письмовою заявою ОСОБА_3 , поданою до органу опіки та піклування, в якій вона вказала на неможливість здійснення нею особистої опіки за ОСОБА_2 та надала згоду на призначення опікуном її сина ОСОБА_1 . 
Таким чином, волевиявлення ОСОБА_3 узгоджується з вимогами закону та спрямоване на забезпечення інтересів недієздатної особи, шляхом покладення опікунських повноважень на найближчого родича онука – ОСОБА_1 .
У ході розгляду справи судом не було встановлено жодних фактичних обставин, які б свідчили, що інтереси ОСОБА_1 суперечать інтересам недієздатної ОСОБА_2 . Навпаки, заявник є її онуком, вони спільно проживають як одна сім`я (що підтверджується статусом ВПО за однією адресою), і ОСОБА_1 вже тривалий час фактично здійснює за нею догляд.
Суд першої інстанції належним чином не дослідив усі обставини справи та залишив поза увагою характер захворювання ОСОБА_2 . Згідно з висновком експерта №8, підопічна страждає на судинну деменцію (F01.8), позбавлена можливості керувати своїми діями та потребує постійного стороннього догляду. 
За таких умов, відмова у призначенні опікуном єдиної особи, яка фактично перебуває поруч (зважаючи на дистанційний графік роботи заявника), є передчасною та помилковою. Висновок суду про те, що опіку через призовний вік заявника слід покласти на орган опіки та піклування, прямо суперечить інтересам хворої особи, яка потребує родинної турботи, а не формального нагляду з боку державних установ.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені у ній обставини.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, при цьому подано заяви про розгляд справи у їх відсутність. 

Фактичні обставини, встановлені судом
ОСОБА_1 є онуком ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 , витягом з ДРАЦС № 0047879764 (а. с. 5, зворот 6, 7).
ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи за загальним захворюванням, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією ( зворот а. с. 8).
Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб № 509-5003497642, № 509-5003497523 від 21 жовтня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають за адресою АДРЕСА_1 (зворот а. с. 5, 11).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України).
Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша-третя статті 41 ЦК України).
Тлумачення зазначених норм права дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.
Хоча за станом здоров`я недієздатні особи неспроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми.
Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про визнання фізичної особи недієздатною.
Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (частина четверта статті 294 ЦПК).
Частиною першою статті 294 ЦПК України встановлено обов`язок суду під час розгляду справ окремого провадження роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.
Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У пункті 68 рішення Європейського суду з прав людини від 27 березня 2008 року у справі «Штукатуров проти росії» № 44009/05, в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд з прав людини виходив з того, що в справах осіб, які страждають на психічні розлади, національні суди користуються деякою свободою розсуду: наприклад, вони можуть вживати відповідні процесуальні підходи для забезпечення належного здійснення правосуддя, захисту здоров`я відповідної особи і подібне. Однак такі підходи не повинні зачіпати саму суть права заявника на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції. При оцінці того, чи був необхідним той чи інший процесуальний підхід, такий як слухання без участі особи, Європейський суд з прав людини бере до уваги всі відповідні чинники, такі, як сутність і складність питань, що розглядалися національним судом, їх значення для особи, реальність загроз для інших чи самої особи в разі слухання за її участі і т. п.
У пункті 71 цього рішення вказано, що особа з психічними розладами повинна мати можливість брати участь у слуханнях своєї справи безпосередньо або, за необхідності, в інший спосіб (через представника), адже вирішується питання обмеження прав особи практично в усіх сферах життя.
Про необхідність надання доступу до суду навіть особам, які вже визнані недієздатними, відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошується у пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 30 травня 2013 року у справі № 49069/11 «Наталія Михайленко проти України».
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 2-рп/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу): системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (пункт 2.2 зазначеного рішення). Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (пункт 2.3 згаданого рішення).
Відповідно до частини третьої статті 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» особи, яким надається психіатрична допомога, мають право на особисту участь у судових засіданнях, висловлення своєї думки щодо висновків лікарів-психіатрів; у судовому засіданні при вирішенні питань, пов`язаних з наданням їм психіатричної допомоги та обмеженням у зв`язку з цим їх прав.
Отже, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, має право на участь у слуханні справи та на справедливий розгляд своєї справи. Зокрема, така особа повинна бути повідомлена про розгляд справи, їй має бути роз`яснено її права, вона повинна мати можливість за бажанням скористатися безоплатною правовою допомогою і брати участь у судових засіданнях. Навіть у разі наявності реальних, доведених застережень щодо небезпеки безпосередньої участі цієї особи у розгляді справи для інших осіб або для неї самої суд повинен, принаймні, мати візуальний контакт із такою особою, а краще опитати її (за необхідності - дистанційно, у режимі відеоконференції). Якщо на момент розгляду справи особа позбавлена волі як психічно хвора, суд має перевірити законність підстав позбавлення волі такої особи, щоб гарантувати права людини на свободу та справедливий суд (постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 195/1605/16-ц (провадження № 61-9500св20), від 27 червня 2022 року у справі № 754/6831/17 (провадження № 61-685св22)).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч. 1 ст. 299 ЦПК України справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, стосовно якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її адвоката та представника органу опіки та піклування. З урахуванням стану здоров`я особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її участь у розгляді справи може відбуватися у режимі відеоконференції з психіатричного чи іншого лікувального закладу, в якому перебуває така особа, про що суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Системний аналіз наведених норм процесуального законодавства свідчить про те, що участь особи, стосовно якої розглядається справа про визнання її недієздатною, була обов`язковою, як на час звернення заявника із заявою про визнання особи недієздатною та призначення опікуна, так і на час розгляду справи у суді першої інстанції. 
Разом з тим, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 не була залучена до участі у справі як її учасник. Їй не надсилалися процесуальні документи по справі, судові повістки, вона особисто не висловлювала власної позиції щодо обставин справи.
Залучення адвоката для представництва інтересів ОСОБА_2 за ініціативою суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, факту незалучення її до участі у справі не спростовує.
Окрім того, як видно зі справи, судово-психіатрична експертиза ОСОБА_2 була призначена судом за клопотанням не заявника ОСОБА_1 , а адвоката Плотиці В. В., який фактично є представником особи, яка не має жодного процесуального статусу у справі. 
Також колегія суддів звертає увагу на те, що у резолютивній частині рішення місцевий суд не вирішив вимог заяви щодо призначення ОСОБА_1 опікуном.
З огляду на встановлені обставини справи, заявлені ОСОБА_1 вимоги безпосередньо стосуються прав та свобод ОСОБА_2 і не можуть бути розглянуті судом і вирішені без залучення її до участі у справі. Надання оцінки доводам сторін за такого є передчасним.
Однак викладене суд першої інстанції залишив поза увагою, що є грубим порушенням норм процесуального права та підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Водночас колегія суддів звертає увагу  ОСОБА_1 , що відмова у задоволенні заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду за належного кола учасників справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні заяви.

Щодо судових витрат
Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Петелько Інни Василівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіка та призначення опікуна, відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий           В. В. Оніщук

Судді          Л. О. Голота

С. Г. Копаничук