Справа № 643/22063/25
Провадження № 2/643/2660/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2026   м. Харкі
Салтівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді: Новіченко Н.В.,
за участю секретаря судового засідання: Штонди В.С.,
позивача: ОСОБА_1 ,
представника позивача: ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом  ОСОБА_1 
до   ОСОБА_3 
про  розірвання шлюбу,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася до Салтівського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_3 (далі – відповідач) про розірвання шлюбу. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 25 вересня 1993 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей. Проте, протягом тривалого часу стосунки між сторонами розладилися і значно погіршилися через різні погляди на життя і цінності, особливо щодо виховання дітей, відсутність взаєморозуміння і взаємоповаги, значні складнощі у спілкуванні, особливо на спірні теми, що приводить до сварок і, відповідно, погіршує морально-психологічний клімат у родині. Подальше спільне життя і збереження шлюбу позивач вважає неможливим. 
Ухвалою від 17.12.2025 Салтівський районний суд міста Харкова вищевказаний позов залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків. 
18.12.2025 позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків. 
Ухвалою від 22.12.2025 Салтівський районний суд міста Харкова відкрив провадження у справі № 643/22063/25, вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначив на 23.01.2026. 
06.01.2026 року до суду надійшов відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує посилаючись на порушення норм процесуального законодавства при відкритті провадження у даній справі, а саме: позивачем не дотримано вимоги п. п. 2 та 8 частини 3 статті 175 ЦПК України, оскільки позивачем не зазначено відомостей про наявність чи відсутність у відповідача електронного кабінету та не надано відповідачу копій документів, які додані до позовної заяви; позивачем не додано оригіналу свідоцтва про шлюб, не зазначено про наявність чи відсутність у нього оригіналу; позивачем не зазначено позицію щодо залишення свого прізвища « ОСОБА_4 » або відновлення дошлюбного прізвища у разі розірвання шлюбу; позивачем не зазначено з ким наразі перебувають їх спільні діти, не наведено позицію щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей; позивачем не наведено чи проживають сторони разом або окремо, у випадку окремого проживання – з якого часу, чи наявний спір щодо спільного майна, чи продовжують сторони вести спільне господарство (якщо ні то з якого часу).
Що стосується суті заявлених позовних вимог то відповідач зазначає, що позов було подано позивачем без попередження, як наслідок обоюдної побутової сварки, в ініціюванні якої сторони звинуватили один одного. Відповідач категорично заперечує проти задоволення позову та вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу не суперечить інтересам дружини а також відповідає інтересам їх спільних дітей, що мають істотне значення. Відповідач кохає дружину, любить свою сім`ю і особливо любить їх спільних дітей і поважає всі сімейні цінності. Відповідач вважає своє подальше проживання з дітьми, безпосередню участь у їх вихованні та вирішенні побутових питань не тільки сенсом свого подальшого життя, а й дуже важливим для духовного, морального та фізичного зростання їх дітей. Погляди на життя, цінності та виховання дітей у них з позивачем завжди співпадали, про що свідчить понад 30 років їх спільного життя. На думку відповідача, до виникнення складнощів у спілкуванні з позивачем призвели наслідки впливу війни, постійна напруга, в тому числі внаслідок стурбованості за безпеку дітей, родичів та близьких осіб, невизначеність майбутнього та перебування під загрозою засобів ураження призвели до підвищення знервованості обох сторін. 
13.01.2026 представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до змісту якої він наполягає на задоволенні позову, а викладені у відзиві на позов доводи відповідача вважає безпідставними. Так, представник позивача зазначає, що рішення позивача про розірвання шлюбу не є емоційним чи спонтанним, а є виваженим та обдуманим (свідомим). Вперше про це позивач замислилась близько 7 (семи) років тому, однак маленькі діти та повномасштабне вторгнення відтерміновувало подачу цього позову. Спільне проживання між позивачем та відповідачем фактично припинилося з серпня 2023 року, коли відповідач переїхав до іншого міста на заході України, де проживав приблизно до лютого 2024 року, за цей термін (близько пів року), сторони бачились 2 (два) рази. З весни 2024 року відповідач фактично мешкає у Дніпрі та відвідує Харків приблизно 1 (один) раз на 3-4 (три-чотири) тижні на вихідні, які проводить з дітьми, а отже подружніх відносин між сторонами немає. Рішення позивача про розірвання шлюбу є остаточним, а отже виходячи зі змісту статті 56 СК України, останній бажає реалізувати своє право на припинення шлюбних відносин. Примушування до збереження шлюбних відносин, у тому числі застосування заходів щодо примирення, є порушенням права дружини на свободу та особисту недоторканність, адже примирення не є можливим і лише процесуально затягне строки розгляду справи. Спільні діти сторін проживають разом із позивачем у справі у місті Харків та навчаються у ліцеї на очній формі навчання, про що достеменно відомо відповідачу, у зв`язку з чим жодних спорів стосовно проживання дітей у сторін не виникає. У свою чергу позивач сподівається, що всі інші правові питання, що можуть виникнути у майбутньому, будуть вирішені між сторонами у позасудовому порядку шляхом мирного врегулювання. Доводи відповідача про порушення норм процесуального права ґрунтуються виключно на надмірному формалізмі і не є підставою для залишення позову без руху. 
22.01.2026 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначає, що до відповіді на відзив на подано доказів на підтвердження наявності повноважень адвоката Одинцової В.І., а відтак вона має бути повернута без розгляду на підставі ч. 4 ст. 183 ЦПК України. Щодо суті спору відповідач зазначає, що він зареєстрований та мешкає разом зі своєю сім`єю у квартирі у місті Харкові. За час введення в України воєнного стану він як військовослужбовець СБУ виконував накази та розпорядження свого керівництва в різних областях України, і навіть попри вимушене тимчасове проживання окремо від родини він використав будь-яку можливість щоб побути із сім`єю. Таким чином, навіть в умовах воєнного стану відповідач використовував будь-яку можливість щоб побути разом з родиною, приймав участь у вихованні дітей та підтримував сімейні і подружні відносини з дружиною. До моменту подання позову про розірвання шлюбу сторони повністю підтримували подружні стосунки, будували спільні плани про подальше поліпшення умов проживання і рішення позивача про розірвання шлюбу є повною несподіванкою. Відповідач зазначає, що таке рішення позивачем було прийнято спонтанно, на емоціях через останню побутову сварку. Відповідач ніколи не застосовував насильство до дружини і не зраджував їй. 
Одночасно до суду надійшло клопотання відповідача про надання строку на примирення та розгляд справи в закритому судовому засіданні. 
22.01.2026 року представником позивача подано до суду заперечення на клопотання відповідача про надання строку на примирення. 
У судовому засіданні 23.01.2026 судом розглянуто клопотання відповідача про розгляд справи в закритому судовому засіданні та протокольною ухвалою вирішено відмовити в його задоволенні враховуючи наступне. 
Так, обґрунтовуючи заявлене клопотання про розгляд справи в закритому судовому засіданні відповідач посилається на те, що з огляду на предмет спору та доводи сторін, які стосуються подробиць особистого (у тому числі інтимного) життя учасників справи, введення в Україні воєнного стану, перебування відповідача на службі в СБУ та викладених ним у заявах по суті справи обставин проходження служби, є необхідність забезпечення збереження і нерозголошення інформації щодо службової діяльності та нерозголошення охоронюваної законом таємниці. 
Разом з цим, відповідно до статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами. 
Згідно з частинами 1, 2 статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Будь-яка особа має право бути присутньою у відкритому судовому засіданні. 
Розгляд справи у закритому судовому засіданні проводиться у випадках, коли відкритий судовий розгляд може мати наслідком розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, або за клопотанням учасників справи з метою забезпечення таємниці усиновлення, запобігання розголошенню відомостей про інтимні чи інші особисті сторони життя учасників справи або відомостей, що принижують їхню честь і гідність, а також в інших випадках, установлених законом (частина 7 ст. 7 ЦПК України). 
Отже, закритий судовий розгляд є винятком із загального принципу відкритості правосуддя та може бути застосований виключно за наявності належних, достатніх і переконливих підстав, які свідчать про неможливість забезпечення прав та інтересів учасників справи менш обмежувальними процесуальними засобами.
Принцип гласності судового процесу є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відкритий характер судового розгляду забезпечує суспільний контроль за здійсненням правосуддя, сприяє довірі до судової влади та запобігає здійсненню правосуддя у спосіб, несумісний із принципами демократичного суспільства.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що виключення із принципу публічності судового розгляду повинні тлумачитися вузько, а необхідність проведення закритого судового засідання має бути належним чином обґрунтована конкретними обставинами справи, а не ґрунтуватися на припущеннях чи загальних міркуваннях.
Як убачається із поданого клопотання, відповідач посилається на те, що предмет спору та доводи сторін стосуються обставин особистого та сімейного життя, у тому числі інтимного характеру, а також на введення в Україні воєнного стану, проходження ним служби в органах Служби безпеки України та необхідність нерозголошення інформації щодо службової діяльності.
Разом з тим суд зазначає, що сама по собі категорія спору про розірвання шлюбу не є безумовною підставою для розгляду справи у закритому судовому засіданні. Законодавець, визначаючи можливість закритого розгляду, пов`язує її не з характером позовних вимог як таких, а з наявністю реальної загрози розголошення інформації, яка охороняється законом, або істотного порушення права особи на повагу до приватного життя.
При цьому відповідачем не наведено конкретних обставин, які б свідчили про те, що відкритий розгляд цієї справи неминуче призведе до розголошення державної таємниці, службової інформації з обмеженим доступом чи іншої охоронюваної законом таємниці. Посилання відповідача на проходження ним служби в органах СБУ та наявність воєнного стану мають загальний характер та не містять відомостей про те, яка саме інформація може бути розголошена, яким чином таке розголошення може настати під час відкритого судового розгляду та чому захист відповідної інформації неможливо забезпечити іншими процесуальними механізмами.
Суд також бере до уваги, що предметом даної справи є розірвання шлюбу, а не перевірка обставин проходження відповідачем військової чи спеціальної служби, доступу до державної таємниці або законності виконання ним службових обов`язків. Відомості щодо проходження служби, на які посилається відповідач, не становлять самостійного предмета доказування у даній справі.
Крім того, чинне процесуальне законодавство передбачає можливість застосування менш обмежувальних заходів для захисту конфіденційної інформації без повного закриття судового розгляду, зокрема обмеження дослідження окремих доказів, нерозголошення персональних даних учасників справи, видалення із матеріалів справи відомостей з обмеженим доступом або вирішення питання про закритий розгляд лише окремої частини судового засідання у разі виникнення такої необхідності.
Посилання відповідача на можливе дослідження обставин особистого та інтимного життя сторін також саме по собі не може бути достатньою підставою для повного закриття судового розгляду, оскільки сімейні спори за своєю природою можуть стосуватися приватних взаємин подружжя, однак це не означає автоматичного усунення дії принципу гласності судочинства.
Суд враховує, що втручання у принцип відкритості судового розгляду повинно відповідати критеріям необхідності, пропорційності та обґрунтованості. У даному випадку відповідачем не доведено існування таких виняткових обставин, які б об`єктивно унеможливлювали розгляд справи у відкритому судовому засіданні та свідчили про необхідність застосування найбільш суворого обмеження принципу гласності.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що наведені відповідачем у клопотанні доводи не підтверджують наявності передбачених законом підстав для розгляду справи у закритому судовому засіданні, у зв`язку із чим клопотання відповідача задоволенню не підлягає.
Також, у судовому засіданні 23.01.2026 судом розглянуто клопотання відповідача про надання строку для примирення та протокольною ухвалою вирішено відмовити у його задоволенні з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити строк для примирення подружжя, який не може перевищувати шість місяців, крім випадків, передбачених частиною другою статті 111 Сімейного кодексу України.
Згідно з ч. 1 ст. 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок щодо застосування статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком».
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 28.11.2018 у справі № 206/3459/16-ц, від 14.01.2020 у справі № 200/952/18, від 10.06.2020 у справі № 643/5316/18.
Оскільки суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання відповідача про надання строку на примирення, суд оцінює: строк, який сплинув із моменту пред`явлення позову про розірвання шлюбу; обставини справи, які свідчать про можливість примирення сторін; позицію іншого з подружжя щодо надання строку на примирення.
Водночас, звертаючись до суду з клопотанням про надання строку на примирення відповідачем не наведено будь-яких об`єктивних обставин справи, які б свідчили про можливість примирення між сторонами.
Позивач, у свою чергу, зазначив, що категорично наполягає на розірванні шлюбу і не потребує надання строку на примирення.
Суд зазначає, що наявність наміру для примирення лише в одного подружжя без згоди на це іншого подружжя не є правовою підставою для надання строку для примирення. Позивач заявляє про своє стійке бажання розірвати шлюб, вважає за неможливе збереження сім`ї, під час розгляду справи із заявами про відмову від позову або залишення його без розгляду не звертався, що вказує на відсутність можливості примирення між сторонами.
Одночасно суд зазначає, що відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
За таких обставин, судом не встановлено необхідність та дієвість застосування заходу для примирення подружжя з урахуванням обставин цієї справи у співвідношенні з необхідністю дотримання розумних строків розгляду справи.
Оскільки відповідач зазначив, що у разі відмови у задоволенні клопотання про надання строку для примирення просить здійснювати розгляд справи за його участю, суд відклав розгляд справи на 16.02.2026. 
13.02.2026 року до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що він не може самостійно без дозволу керівництва виїжджати за межі території проходження служби, а наразі погодження рапорту про виїзд за межі дислокації відсутній. Однак оскільки ця справа має для відповідача важливе значення і він особисто бажає прийняти участь у судовому засіданні, просить призначати наступні судові засідання на п`ятниці на другу половину дня. 
16.02.2026 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з аварійним відключенням світла у приміщенні суду, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 04.03.2026.
04.03.2026 до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи а також клопотання про зупинення провадженні у справі у зв`язку з проходженням ним військової служби на підставі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. 
04.03.2026 представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитися з клопотанням відповідача про зупинення провадження у справі та сформувати свою правову позицію. 
У судове засідання 04.03.2026 сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 17.04.2026.
16.04.2026 до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи через його перебування на лікуванні. 
17.04.2026 до суду надійшли заперечення представника позивача на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі. 
Ухвалою від 17.04.2026 Салтівський районний суд міста Харкова відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, за клопотанням відповідача відклав розгляд справи на 08.05.2026. 
08.05.2026 до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання у зв`язку з виконанням відповідачем службових і спеціальних завдань, а також встановленими обмеженнями щодо виїзду особового складу за межі місця дислокації. Прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідач позбавлений можливості з огляду на особливості проходження ним військової служби у складі СБУ. 
У судове засідання 08.05.2026 відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 
У судовому засіданні 08.05.2026 позивач та його представник категорично заперечили проти задоволення заявленого відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки суд вже неодноразово відкладав розгляд справи за клопотанням відповідача, який у разі бажання мав можливість прийняти участь у судовому процесі, подальше відкладення розгляду справи призводить до безпідставного затягування розгляду справи. 
Розглянувши заявлене відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з наступних підстав. 
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.При цьому суд має дотримуватися розумних строків розгляду справи та забезпечити баланс процесуальних прав усіх учасників судового процесу.
Положеннями ч. 1 ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Судом встановлено, що відповідач неодноразово звертався із клопотаннями про відкладення розгляду справи з підстав проходження військової служби у складі Служби безпеки України. Раніше судом такі клопотання задовольнялися, а розгляд справи неодноразово відкладався з метою забезпечення реалізації відповідачем права на участь у судовому розгляді.
Суд також враховує, що відповідач не був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права шляхом подання письмових пояснень, доказів, заперечень, а також шляхом залучення представника для участі у справі. При цьому матеріали справи свідчать про активне користування відповідачем процесуальними правами, зокрема шляхом подання заяв по суті справи, в яких повністю відобразив свою позицію щодо заявлених позовних вимог, а також численних заяв та клопотань.
Крім того, суд бере до уваги характер спірних правовідносин. Предметом розгляду у даній справі є питання розірвання шлюбу, яке не потребує обов`язкового особистого надання відповідачем усних пояснень, а встановлення фактичних обставин справи можливе на підставі наявних у матеріалах справи доказів та письмових позицій сторін.
Суд зазначає, що тривале та неодноразове відкладення розгляду справи суперечить принципу розумності строків судового розгляду, який є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Безпідставне затягування розгляду справи порушує баланс процесуальних прав сторін та не відповідає завданням цивільного судочинства.
При цьому суд враховує, що введення в Україні воєнного стану та проходження військової служби у даному випадку саме по собі не може бути підставою для безумовного відкладення розгляду справи, оскільки інше призвело б до фактичного унеможливлення реалізації права позивача на судовий захист у розумний строк.
Оцінюючи наведені відповідачем у клопотанні доводи у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявності виняткових та об`єктивно непереборних обставин, які б унеможливлювали розгляд справи у даному судовому засіданні.
Таким чином, оскільки суд надавав можливість відповідачу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді, враховуючи розумність строків розгляду справи, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання відповідача та подальшого відкладення розгляду справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.
При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
У судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову та просив суд розірвати шлюб. Зазначив що рішення про розірвання шлюбу є усвідомленим, виваженим та остаточним. 
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх. 
Заслухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ВСТАНОВИВ:
25 вересня 1993 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1883. 
Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_5 та доньку ОСОБА_6 , 2018 року народження, про що свідчать наявні в матеріалах справи свідоцтва про народження. 
Сімейне життя позивача та відповідача не склалось, фактично шлюбні відносини між сторонами припинені, сім`я розпалася та існує формально, примирення подружжя неможливе, а подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.
Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
Положеннями ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України унормовано, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чітким дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей.
Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України).
У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Таким чином, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Вирішуючи вказаний спір суд виходить з того, що побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки та не може будуватися на примушенні сторони до навіть формального знаходження у зареєстрованому шлюбі та у подружніх відносинах.
Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони не проживають разом, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливе і суперечить інтересам сторін.
Також судом враховано конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, а також право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя, що передбачає право особи вільно обирати собі стан перебування у шлюбі чи його припинення.
Підсумовуючи вищевикладене суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Подальше перебування позивача у шлюбі з відповідачем порушує його вільне волевиявлення припинити цей шлюб, що узгоджується із вимогами сімейного законодавства.
Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що не відповідає нормативному визначенню змісту шлюбних відносин та є неприпустимим у демократичному суспільстві.
Доводи відповідача про те, що рішення позивача про розірвання шлюбу є емоційним та прийнято внаслідок звичайної побутової сварки суд до уваги не приймає, оскільки безпосередньо у судовому засіданні позивач підтвердив, що таке рішення є усвідомленим, виваженим та остаточним. До того ж, надання оцінки почуттям та емоційному стану одного з подружжя при розгляді справи про розірвання шлюбу не належить до повноважень суду. Відмова суду у розірванні шлюбу за наявності чіткого та послідовного волевиявлення позивача на припинення шлюбних відносин фактично призвела б до примусового збереження шлюбу, що суперечить принципу добровільності шлюбу, закріпленому сімейним законодавством України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.03.2026 у справі № 444/4951/24.
Відповідач у своїх запереченнях посилається на тривалий строк перебування сторін у шлюбі, наявність спільних дітей, взаємні сімейні цінності, власне бажання зберегти сім`ю, а також пов`язує погіршення взаємин між сторонами із психологічними наслідками воєнного стану та тривалим проходженням військової служби.
Разом із тим наведені відповідачем обставини самі по собі не можуть бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про розірвання шлюбу.
Суд зазначає, що право на припинення шлюбних відносин є особистим немайновим правом кожного з подружжя, реалізація якого не ставиться у залежність від наявності чи відсутності вини іншого з подружжя у погіршенні сімейних взаємин, тривалості шлюбу, факту ведення спільного господарства у минулому чи суб`єктивного переконання іншої сторони щодо можливості примирення.
Посилання відповідача на те, що позов був поданий позивачем емоційно після побутового конфлікту, є його власним суб`єктивним сприйняттям причин звернення до суду та не спростовує факту стійкого волевиявлення позивача на припинення шлюбних відносин, підтвердженого поданням позову та підтриманням позовних вимог під час судового розгляду.
При цьому суд бере до уваги, що сам факт категоричного небажання позивача продовжувати шлюбні відносини свідчить про втрату між сторонами взаєморозуміння та взаємної згоди як фундаментальних складових шлюбу.
Доводи відповідача про любов до дружини та дітей, повагу до сімейних цінностей, участь у вихованні дітей та бажання зберегти сім`ю характеризують його особисте ставлення до шлюбу та сімейних відносин, однак не можуть бути вирішальними при розгляді даної справи, оскільки збереження шлюбу неможливе за відсутності взаємного волевиявлення обох сторін на продовження сімейного життя.
Суд також враховує, що відповідно до принципу добровільності шлюбу сімейні відносини не можуть підтримуватися примусово виключно з мотивів тривалості шлюбу, наявності дітей або небажання одного із подружжя його припиняти.
Посилання відповідача на негативний вплив воєнного стану, психологічну напругу та складні життєві обставини суд оцінює критично у контексті предмета спору, оскільки навіть за наявності таких обставин збереження шлюбу можливе лише за умови взаємного бажання обох сторін підтримувати подружні відносини. Натомість матеріали справи свідчать про відсутність у позивача наміру на подальше продовження сімейного життя.
При цьому твердження відповідача про відсутність фактів насильства чи подружньої невірності не спростовують наявності підстав для розірвання шлюбу, оскільки сімейне законодавство України не пов`язує можливість припинення шлюбу виключно із неправомірною поведінкою одного із подружжя.
Суд також враховує, що збереження формального шлюбу всупереч волі одного із подружжя суперечило б сутності сімейних правовідносин, принципу свободи шлюбу та праву особи на особисте і сімейне життя.
Оцінюючи наведені сторонами доводи у сукупності, суд доходить висновку, що сім`я сторін фактично втратила характер стабільного та добровільного сімейного союзу, а подальше збереження шлюбу за відсутності взаємної згоди сторін на продовження шлюбних відносин не відповідатиме інтересам позивача, що мають істотне значення.
За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача як такі, що не спростовують встановленого судом факту фактичного припинення сімейних відносин між сторонами та не містять підстав для відмови у задоволенні позову про розірвання шлюбу.
Доводи відповідача про порушення процесуальних норм при відкритті провадження у справі суд відхиляє, оскільки вони зводяться до надмірного формалізму. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції", заява № 12964/87, § 59).
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі "Дія 97 проти України", заява № 19164/04).
Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише регламентованим, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Верховний Суд також звертає увагу на те, що ЄСПЛ притримується позиції, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (до прикладу, рішення у справі "Шишков проти Росії" (Shishkov v. Russia), № 26746/05, параграф 110, від 20 лютого 2014 року).
За таких обставин, посилання відповідача на незазначення у позовній заяві відомостей про наявність чи відсутність у відповідача електронного кабінету у даному конкретному випадку не є безумовною підставою для залишення позову без руху. 
Посилання відповідача на те, що позивачем не надано доказів направлення відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів також судом до уваги не приймаються, оскільки у відзиві на позов відповідач цитує зміст позовної заяви, що свідчить про його обізнаність з підставами розірвання шлюбу, які вказані позивачем. До позовної заяви позивачем додано лише копію свідоцтва про шлюб, копії свідоцтв про народження дітей та паспортів сторін, зі змістом яких відповідач обізнаний. 
Також суд відхиляє доводи відповідача щодо ненадання позивачем оригіналу свідоцтва про шлюб, оскільки зважаючи на зміст статей 95, 177 ЦПК України залишення позовної заяви без руху з підстав ненадання оригіналу свідоцтва про шлюб є порушенням принципу верховенства права, права на справедливий суд, суперечить завданням цивільного судочинства. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.10.2022 у справі № 526/442/22.
Незазначення позивачем у позовній заяві прізвища, яке він бажає залишити після розірвання шлюбу не є підставою для залишення позову без руху, оскільки жодною нормою чинного законодавства не передбачено обов`язку позивача вказувати такі відомості у позовній заяві про розірвання шлюбу. 
Всі інші доводи відповідача не мають істотного значення для розгляду даної справи а відтак судом до уваги не приймаються. 
Приймаючи до уваги що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і після розірвання шлюбу не будуть порушені його особисті та майнові права, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задовольнити.
2. Розірвати шлюб, зареєстрований 25 вересня 1993 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Палац одруження «Центральний», м. Харків, актовий запис № 1883.
3. Згідно зі ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та поставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
4. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
5. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 13.05.2026 року. 

Суддя           Н.В. Новіченко