Справа № 204/3714/24
Провадження № 2/204/61/26 

ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
49006, м. Дніпро, проспект Лесі Українки 77-б тел. (056) 371 27 02, inbox@kg.dp.court.gov.ua 
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(повний текст) 

22 квітня 2026 рокуЧечелівськийрайонний суд міста Дніпра в складі:
головуючої судді Чудопалової С.В.
за участю секретаря судового засідання Янчук П.П.
представника позивача адвоката Іванової В.М.
відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Іванова Валерія Михайлівна до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання договорів удаваними,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі- продажу №4371 укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , № 4369 укладений між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 та № 4370 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 20.06.1996 удаваними правочинами. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у 1990 році одружилася з ОСОБА_9 з яким мають спільного сина ОСОБА_10 . Родина проживала спільно з батьками чоловіка- ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у чотирьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 . Страший брат чоловіка- ОСОБА_1 разом зі своєю родиною проживав окремо. У 1994 році родина ОСОБА_11 набули право власності на цю квартиру. Вважає, що 1/4 частка квартири стала в межах ст.ст.22, 24 КпШС 1969 року спільною сумісною власністю їх з чоловіком ОСОБА_9 подружжя, а інша -спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_12 . У 1996 році брат чоловіка ОСОБА_1 вимагав виділення йому частки майна із чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 . Його частка була виділена шляхом обміну чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 на однокімнатну для ОСОБА_1 та трьохкімнатну АДРЕСА_3 -заводська для всіх мешканців квартири АДРЕСА_2 . У той період позивачка тяжко хворіла, внаслідок чого отримала інвалідність і питанням розміну квартир і переїздом у квартиру АДРЕСА_4 займався чоловік- ОСОБА_9 . Як їй згодом стало відомо, що за договором №4369 від 20.06.1996 чотирьохкімнатна квартира була продана за 150млн.українських карбованців. Виділення частки для ОСОБА_1 відбулося шляхом купівлі йому однокімнатної квартири за договором № 4370 від 20.06.1996 вартістю 1000 млн.українських карбованців. Для нібито придбання квартири АДРЕСА_4 твартістю 170 млн. карбованців за договором № 4371 від 20.06.1996 її свекру було необхідно 50 млн.карбованців ще 120 мл.карбованців. До недавніх пір їй не було відомо, чи був ОСОБА_7 як одноосібний покупець за договором №4371 спроможній власним коштом придбати квартиру. У вересні 2022 вона дізналася про обставини цього обміну від сина ОСОБА_10 .Вважає, що придбання майна а саме квартири АДРЕСА_3 ставало можливе завдяки саме частки майна, яке було фактично спільною сумісною власністю їх подружжя. Тому важає дані договори удаваними на підставі ст.235 ЦК Укрїни, оскільки вчинені з метою позбавлення її з чоловіком майнових прав і для приховання іншого правочину-угоди обміну квартири АДРЕСА_2 , де частка майна є фактично спільно нажитим майном подружжя, її з чоловіком ОСОБА_9 . Складання нотаріусом Продан О.Г договору №4371 в існуючій редакції і виключенням її чоловіка у якості сторони за договором повністю позбавляє її родину майнових прав на частку у квартирі АДРЕСА_3 . Насправді усі три оспорювані договори були договорами міни квартир. Мотивом укладання удаваних угод було позбавлення її чоловіка від участі у якості покупця за договором №4371 та позбавлення у подальшому у такий спосіб її та ОСОБА_9 прав на частку у квартирі АДРЕСА_4 .Тому вважає, що потрібно визнати зазначені договори купівлі-продажу удаваними угодами.     Ухвалою суду від 23.04.2024 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.           Відповідач ОСОБА_1 21.06.2024 надав заперечення на позов у якому зазначив, що не погоджується з пред`явленими позивними вимогами посилаючись на те, що ОСОБА_2 не має ніякого відношення до оспорюваних правочинів, оскільки квартира була спільною сумісною власністю родини ОСОБА_11 . В спірній квартирі АДРЕСА_1 лише декілька місяців проживали позивачка разом з його братом у 1990 році, після чого вони переїхали жити на квартиру ОСОБА_13 , за адресою: АДРЕСА_5 . Після, ні позивачка, ні її син за вказаною адресою ніколи не проживали та не були там зареєстровані. Зауважив, як вже було встановлено чисельними судами, що на момент продажу квартири АДРЕСА_1 , його брат ОСОБА_9 не перебував у шлюбі з позивачкою, а тому майно було його особистою власністю, а не спільною сумісної власністю подружжя. Крім того просив застосвати строк позовної давності. Крім того, зазначає про те, що на момент вчинення вказаних правочинів, його брат, був розлучений, а тому його колишню сім`ю про вчинення цих правочинів ніхто не повідомляв та обов`язку щодо такого повідомлення не було. Разом з цим, зазначає про те, що ОСОБА_13 не є стороною спірних правочів, тому не може їх оспорювати.
Позивачка ОСОБА_2 13.08.2024 надала заперечення на відзив.
Відповідач ОСОБА_1 05.02.2025 надав доповнення до відзиву.
05.02.2025 позивачем змінена позовна заява в порядку ст.49 ЦПК України, яка ухвалою суду залишена без руху.
На виконання ухвали суду позивачем 10.03.2025 надана уточнена позовна заява, яка прийнята судом. (142-143).
Відповідачем ОСОБА_1 24.04.2025 подано заперечення на уточнену позовну заяву 
20.05.2025 позивач долучила відповідь на заперечення відповідача та 27.06.2025 доповнення до заперечень .
Ухвалою суду від 02.07.2025 задоволено клопотання позивача щодо витребування доказів(а.с.221).
Проокольною ухвалою суду від 18.11.2025 закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду(т.2 а.с.57-58).
В судовому засіданні 26.01.2026 позивач ОСОБА_2 надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та визнати всі три договора купівлі-продажу удаваними правочинами.    Представник позивача адвокат Іванова В.М. в судовому засіданні також позовні вимоги підтримала повністю та просила визнати договори купівлі-продажу квартир удаваними правочинами. Зазначила, шо про порушення своїх прав ОСОБА_2 дізналася лише у 2022 році, після того, як син її ознайоми в з рішенням суду.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав з підстав зазначених у відзиві та просив врахувати чисельні рішення попередніх судів, якими вже було встановлено, що ОСОБА_2 не має відношення до майна, яке було власністю родини ОСОБА_11 . 
Протокольною ухвалою від 22.04.2025 у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про витребування у відповідача доказів та направлення запиту до ДП «Південмаш» щодо витребування довідок про заробітну плату відповідача ОСОБА_1 відмолено(а.с.57-58). Інші відповідачі в судові засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, на адресу суду повернулися поштові відправлення.             Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася. Про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.            Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.       Судом встановлено та цей факт не оспорюється сторонами, що позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_9 перебували у шлюбі з 14.04.1990 року, який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 24.06.1996 було розірвано (а.с.8).        ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано 03.07.2009 відділом реєстрації смерті Дніпропетровського управління юстиції (а.с.9).           Батьками ОСОБА_9 були ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_9 (а.с.10).           20 червня 1996 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Продан О.Г. за реєстровим №4369(а.с.229-230).   20 червня 1996 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Продан О.Г. за реєстровим № 4371(а.с.173).     20 червня 1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Продан О.Г. за реєстровим №4370(а.с.231-232).            Згідно довідки начальника ЖЕУ ОСОБА_9 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_7 з 28.06.1996 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12), за цієї адресою також були зареєстровані його батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_14 ( а.с.13).           З відповіді КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 24 вересня 2014 року №10612 вбачається, що в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_8 містяться відомості про право власності на частину за колишнім чоловіком позивачки ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 1996 року, виданого ВО Південний машинобудівний завод, згідно з розпорядженням №664-96, зареєстрованим в КП «ДМБТІ» ДОР» та записаним в реєстрову книгу № 267 за реєстровим № 7. Також зазначено, що за договором купівлі-продажу від 20 червня 1996 року вказана квартира в цілому була відчужена та перейшла у власність іншій особі(а.с.7).  З відповіді КП №ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 21 жовтня 2009 року №12592, вбачається, що станом на 19 жовтня 2009 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано по за ОСОБА_3 та ОСОБА_15 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 червня 1994 року, виданого виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод», згідно з розпорядженням № 5242(а.с.14).             Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2024, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03.07.2024, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа- ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відмовлено(а.с.100-107).    Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).          Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.              Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.           Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).  Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин.   Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.      Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).          Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21 (провадження № 61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).    У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).           За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.              Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином».           Так звертаючи до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу удаваними правочинами на підставі статті 235 ЦК України, ОСОБА_2 посилається на те, що оспорювані договора купівлі-продажу було вчинено з метою приховати договір обміну, який сторони насправді вчинили. Крім того ОСОБА_2 вважає, що 1/4 частка чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 стала в межах ст.ст.22, 24 КпШС 1969 року спільною сумісною власністю їх з ОСОБА_9 подружжя, а інша -спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_12 , а тому вважає, що продаж відбувся без її згоди, як співвласника частки вказаної квартири, як спільної сумісної власності подружжя, з яких 1/8 частка була її власністю.   Однак суд не може погодися з вказаним, з огляду на наступне.      Відповідно до пункту 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.       З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися як Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України.           Згідно статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.           Згідно статті 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.       Так, рішенням Чечелівського районного суду м.Дніпра від 13.03.2024 у справі № 204/5701/21, яке набрало чинності, судом вже було встановлено, що «ОСОБА_9  на момент відчуження своєї частки у квартирі АДРЕСА_1 не потрібен був відповідний дозвіл його дружини, оскільки остання до вказаного майна не мала жодного відношення, а відтак доводи позивача в цій частині, спростовані встановленими під час розгляду справи обставинами.          Встановивши, що шлюб між батьками позивача був укладений 17 квітня 1990 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , належало батьку позивача на праві спільної часткової власності з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 та було його особистою власністю, а не спільною сумісної власністю подружжя»(а.с.100-107). Відповідно до ч.4-5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.   Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.    Як вбачається з досліджених судом копій договорів купівлі-продажу від 20.06.1996, встановлено що родина ОСОБА_11 ,а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 здійснили продаж квартири АДРЕСА_1 , яка належала їм на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 10.06.1996 виробничимс об`єднанням Південний машинобудівний завод за №664-96, зареєстроване БТІ за №267п-7 ОСОБА_5 за 150 000 000крб., що підтверджується договором купівлі -прожвжу від 20.06.1996, який посвідчено приватним нотаріусом Продан О.Г. та зареєстрованол реєстрі за  №4369  В подальшому, 20.06.1996 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , який посвідчено приватним нотаріусом Продан О.Г., та зареєстровано в реєстрі за  №4370. 20.06.1996 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Продан О.Г. та зареєстровано в реєстрі за №4371. У спірних договорах купівлі-продажу 1996 року сторонам роз`яснено зміст ст.226 ЦК України, зафіксовано, що продавець свідчить, що вказані квартири до цього часу нікому іншому не продані, не подаровані, в спорі і під забороною не перебувають, таким чином воля сторін договорів зафіксована в договорах купівлі-продажу та скріплена підписами сторін які засвідчені нотаріально.          У матеріалах справи відстуні належні та допустині докази про намір сторін правочину укласти інші договори.          Доказів того, що колишній чоловік ОСОБА_2 – ОСОБА_9 під час складання оскаржуваних договорів не був згодний з текстом договору чи з самим фактом його укладання, суду не надано, крім того, останнім за життя в судовому порядку договори не оскаржувалися, недійсними, нікчемними, чи удаваними не визнавалися.    Згідно довідки начальника ЖЕУ ОСОБА_9 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_7 з 28.06.1996 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12), за цієї адресою також були зареєстровані його батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ( а.с.13).           Таким чином, як вже зазначалося, суд може визнати правочин удаваним (ст.235 ЦК України) за позовом особи яка вчинила правочин, або за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені вчиненням оспорюваного правочину.    Згідно ч.1ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.           Відповідно до змісту ст.ст.11,15 Цивільного кодексу Україницивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.         Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.      Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.  Способи захисту судом цивільних прав визначеністаттею 16 ЦК Українита іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.  Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення.    Статтею 1 ЦПК Українипередбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.        З огляду на наведене можна дійти висновку, що обовязковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими.        Відповідно дост. 60 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.      З огляду на те, що відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушує право позивача укладення оспорюваних договорів куплі-продажу , яке на праві спільної сумісної власності належало родині Капітонових, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав Позивача.       Позивачем не доведена обґрунтованість заявлених нею позовних вимог та факт порушення її прав, зокрема, та обставина, що укладенням вищевказаних договорів купівлі-продажу були порушені її права, оскільки на момент відчуження своєї частки у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_9 не потрібен був відповідний дозвіл його дружини(позивачки) , оскільки остання до вказаного майна не мала жодного відношення, тому можна дійти висновку, що укладені договори купівлі-продажу квартир жодним чином не порушує права Позивача.        Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання позову про визнання правочину удаваним не для захисту приватних (цивільних) прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію (зокрема, ініціювання позову про визнання правочину удаваним не для захисту цивільних прав та інтересів) не для захисту приватних (цивільних) прав та інтересів, то відсутні порушені, невизнані або оспорені відповідачем приватні (цивільні) права (інтереси) позивача. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Нормою ст. 2 ЦПК Українипередбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.     З огляду на наведене, обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими особами.            Відповідно довимог ст. 4 ЦПК України, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача.             Таким чином ні у позовній заяві, ні в усних поясненнях позивач чи її представник жодним чином не обґрунтовували наявність порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи інтересів позивачки ОСОБА_2 відповідачами самим лише фактом укладення оспорюваних договорів, для того щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочинів удаваними, належних доказів порушення прав позивача також не надано. Отже, з викладеного вбачається, що на теперішній час факту порушення відповідачем права позивача судом не встановлено, а тому підстав для здійснення судового захисту та поновлення таких прав не має, оскільки не можливо поновити права, якщо їх не було кимось порушено.             За таких обставин суд не вбачає підстав для визнання оспорюваного позивачем договору недійсним, оскільки на теперішній час не відбулося порушення прав та інтересів позивача, а суд здійснює захист лише тих прав та інтересів, які були порушені іншою особою.              Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».    Тому суд вважав, що позивач не довела на момент звернення до суду порушення її права чи безпосереднього інтересу, що є самостійною підставою для відмови в позові. Крім того з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.            Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17.          Враховуючи наведене у даній справі відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваних договорів удаваним.     У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовується.        Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354-355 ЦПК України,суд -

УХВАЛИВ :
В задоволені позовної заяви ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Іванова Валерія Михайлівна до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання договорів удаваними - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:
Позивач –ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 );
Представник позивача – адвокат Іванова Валерія Михайлівна(адреса місця знаходження: АДРЕСА_9 );
Відповідач – ОСОБА_1 , (місце місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_9 );
Відповідач - ОСОБА_3 , (адреса місця проживання: АДРЕСА_10 );
Відповідач - ОСОБА_4 , (адреса місця проживання: АДРЕСА_10 );
Відповідач - ОСОБА_5 , (адреса місця проживання: АДРЕСА_8 );
Третя особа - ОСОБА_6 , (адреса місця проживання: АДРЕСА_11 ). Повний текст рішення складено 01.05.2026.

Суддя:         С.В.Чудопалова