Справа № 466/2833/24 Головуючий у 1 інстанції: Едер П. Т. 
Провадження № 22-ц/811/3727/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 червня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 про зміну підстави звільнення,

ВСТАНОВИЛА:
14 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 про зміну підстави звільнення.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного суду від 27 січня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2024 року залишено без змін.
Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 04 червня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
24 вересня 2025 року представник відповідача ФОП ОСОБА_3 - Максимишин І.Б. звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі № 466/2833/24, в якій просила вирішити питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000 грн.
Заява мотивована тим, що 07.05.2024 між ФОП ОСОБА_3 та адвокатським бюро «Ірини Максимишин» укладено договір про надання правничої допомоги. На підставі додаткового договору адвокатське бюро здійснювало представництво інтересів відповідача у Шевченківському районному суді м. Львова у справі №466/2833/24 за позовом ОСОБА_1 про зміну підстав звільнення. Сторони погодили гонорар за надання правничої допомоги у розмірі 50 000 грн з можливістю його поетапної сплати до 31.12.2024. На виконання умов договору відповідачем частково сплачено вартість правничої допомоги в сумі 8 000 грн, що підтверджується рахунком та платіжною інструкцією від 05.09.2024.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2025 року заяву представника ФОП ОСОБА_3 - Максимишин Ірини Богданівни про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 про зміну підстави звільнення - задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.
Додаткове рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що заява про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат подана з пропуском процесуальних строків. Апелянт зазначає, що рішення у справі ухвалене 19.09.2024 року, тоді як заява про стягнення витрат на правничу допомогу подана лише 24.09.2025, тобто більш ніж через рік після ухвалення рішення. При цьому відповідач не заявляв про такі витрати під час судових дебатів, не подав доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення та не просив поновити пропущений строк. Позивача та його представника не було належним чином повідомлено про судове засідання. 
Просить додаткове рішення суду скасувати та залишити заяву про стягнення витрат на правничу допомогу без розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду таким вимогам відповідає.
Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно із частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).
Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
В той же час, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).
Колегія суддів відзначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.
Судом установлено, що правнича допомога надавалась відповідачу ФОП ОСОБА_3 адвокатом Максимишин І. Б. на підставі договору про надання правничої допомоги від 07 травня 2024 року, укладеного між фізичною особою ОСОБА_3 та Адвокатським бюро «Ірини Максимишин».
Як убачається з матеріалів справи, 06.09.2024 представником відповідача ФОП ОСОБА_3 - адвокатом Максимишин І. Б. подано до суду докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме: договір про надання правничої допомоги від 07 травня 2024 року, додатковий договір до зазначеного договору від 07 травня 2024 року, рахунок № 13/24 від 02 вересня 2024 року, а також платіжну інструкцію № @2РL243039 від 05 вересня 2024 року.
Відповідач просив стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50000 грн.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала клопотання про зменшення розміру судових витрат.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн є завищеними та належним чином не обґрунтованими. Врахувавши складність справи, клопотання про зменшення розміру судових витрат, обсяг і характер виконаної адвокатом роботи, значення справи для сторін, а також подані докази понесених витрат, апеляційний суд дійшов висновку, що визначений судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу у сумі 8 000 грн є обґрунтованим, розумним, співмірним та пропорційним предмету спору.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо недотримання відповідачем вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України. 
Як убачається з матеріалів справи, докази, що підтверджують понесення витрат на професійну правничу допомогу, були подані відповідачем 06.09.2024, тобто ще до ухвалення судом рішення по суті спору 19.09.2024. Таким чином, зазначені докази подані у встановлений законом строк, у зв`язку з чим підстави для залишення заяви про розподіл судових витрат без розгляду відсутні.
Враховуючи, що судом вирішувалося виключно питання розподілу судових витрат, а відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України виклик учасників справи під час розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення є правом, а не обов`язком суду, суд першої інстанції правомірно розглянув заяву без участі сторін.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено: 17.06.2026.

Головуючий  

Судді