ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року
м. Київ
справа № 642/1281/23
провадження № 51-2631км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 	
за участю: секретаря судового засідання прокурора засудженого захисника	 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,	
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської обл., жителя м. Харкова,
та його захисника ОСОБА_8 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року.
Обставини справи
1. Оскарженим вироком ОСОБА_6 засуджено за частиною 2 статті 111 Кримінального кодексу України (КК) до позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна і на підставі статті 54 КК позбавлено спеціального звання «старший лейтенант поліції».
2. Суд визнав доведеним, що, перебуваючи на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, знаходячись у місті Ізюм Ізюмського району Харківської області під час окупації збройними силами Російської Федерації (РФ), він протягом червня-вересня 2022 року займав посади «участкового» та «старшего участкового» у незаконному правоохоронному органі, створеному окупаційною владою РФ, а також агітував до співпраці з представниками окупаційної влади та переходу на бік ворога працівників Національної поліції України ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
3. Апеляційний суд оскарженою ухвалою залишив вирок без змін.
Вимоги і доводи касаційних скарг 

4. Засуджений, посилаючись на пункти 1 та 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (КПК), просить скасувати оскаржені рішення та призначити новий розгляду у суді першої інстанції.
5. Доводи його касаційної скарги, доповнень та додаткових пояснень до неї зводяться до такого:
суди попередніх інстанцій не відобразили в своїх рішеннях достовірних показань свідків, не надали їм належної правової оцінки та не зіставили їх з іншими доказами у справі;
у матеріалах провадження відсутні докази, які б підтверджували показання свідків сторони обвинувачення;
показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не підтверджують причетність засудженого до вчинення злочину, і ці свідки є зацікавленими особами;
розгляд справи в суді першої інстанції був неповним, а висновки районного суду не відповідають фактичним обставинам справи;
ні в обвинувальному акті, ні в рішеннях судів попередніх інстанцій не зазначено якими діями або рішеннями засуджений завдав шкоди суверенітету України, а також вид і розмір завданої шкоди; 
суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що згода на співпрацю з окупаційною владою засудженим надана не добровільно, а під тиском та погрозами; 
апеляційний суд не мотивував своїх висновків та не навів доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги; 
докази, отримані під час обшуків, проведених 14 вересня 2022 року, є недопустимими;
документи, які підтверджують трудові відносини засудженого з окупаційною владою є недопустимими, оскільки не відкривались засудженому, а також не містять всі необхідні реквізити документа;
суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що засуджений не добровільно залишився в м. Ізюм та при цьому допомагав місцевим мешканцям, а також його позитивні характеристики та наявність інвалідності;
суди не взяли до уваги, що на час подій засуджений був звільнений з органів поліції, а також не був ознайомлений зі змінами у КК, оскільки на окупованій території був відсутній будь-який зв`язок.
6. Захисник, посилаючись на пункти 2 та 3 частини 1 статті 438 КПК, просить змінити оскаржені рішення та призначити засудженому покарання з застосуванням статті 69 КК.
7. Він стверджує, що суди попередніх інстанцій неправильно кваліфікували дії засудженого, оскільки на момент вчинення злочину він був звільнений зі служби в поліції України, а також безпідставно не застосували статтю 69 КК при призначенні йому покарання.
8. Прокурор надіслав Суду письмові заперечення на касаційну скаргу захисника, в яких просив залишити касаційну скаргу без задоволення.
Позиції учасників касаційного розгляду 

9. Захисник ОСОБА_7 не підтримав скаргу захисника ОСОБА_8 та частково підтримав скаргу засудженого, засуджений підтримав свою касаційну скаргу.
10. Прокурор заперечила проти доводів касаційних скарг сторони захисту.
Оцінка Суду

11. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, Суд дійшов висновку, що подані касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.
Щодо доведеності винуватості

12. Засуджений був визнаний винуватим у тому, що він під час окупації зайняв посаду у правоохоронному органі окупаційної влади і виконував притаманні їй службові повноваження, чим вчинив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.
13. Один з ключових доводів сторони захисту в ході провадження і, зокрема, в апеляційній скарзі полягав у тому, що сторона обвинувачення не довела добровільності дій засудженого, який перебував під контролем окупаційної влади і погодився на співпрацю під примусом.
14. Суд уже зазначав, що під добровільним заняттям посади необхідно розуміти зайняття громадянином України посади у відповідних незаконно створених органах влади з власної волі та за відсутності фізичного чи психічного примусу, крайньої необхідності.[1]
15. Суд першої інстанції дійшов висновку про добровільність співпраці засудженого з органами окупаційної влади на підставі показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , колишніх колег засудженого, які заявляли, що той повідомив їм, що працює у поліції окупаційної влади на посаді дільничного, у той же час не казав, що його примусили до співпраці. Свідок ОСОБА_12 , також колишній колега засудженого, повідомив, що від іншої особи чув про те, що засуджений працює в поліції окупантів. Також свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 повідомили, що засуджений разом з іншим співробітником окупаційної поліції опитував їх щодо побутової сварки.
16. Однак в ході провадження у цій справі сторона захисту послідовно заявляла про погане поводження, застосоване до засудженого представниками окупаційних сил з метою примусити його до співпраці.
17. Свідок ОСОБА_15 повідомила, що російські військові пропонували засудженому працювати в окупаційній поліції, погрожували застосуванням насильства щодо нього та близьких, затримували і увозили в невідоме місце. Після повернення засуджений казав, що його били, і вона бачила у нього на тілі синці. 
18. Свідок ОСОБА_16 повідомив, що під час спілкування засуджений повідомляв, що окупанти примушують його до роботи в поліції, приїжджають постійно з обшуками, кілька раз вивозили з мішком на голові, застосовували насильство. Також він стверджував, що бачив на зап`ястях засудженого сліди від зв`язування.
19. Свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 також підтвердили, що бачили, як російські військові застосовували до засудженого фізичне насильство.
20. Свідок ОСОБА_12 , на показання якого суд послався в обґрунтування висновку про винуватість засудженого, стверджував, що його озброєні особи в масках без розпізнавальних знаків тричі затримували на строк від однієї до двох діб, катували (вдягали мішок на голову, били, ставили на коліна, імітували розстріл), вимагаючи повідомити цікаву їм інформацію та співпрацювати з окупаційною владою. Ці показання суд у вироку не відобразив.
21. Суд також звертає увагу на численні звіти національних і міжнародних організацій щодо обстановки на окупованих територіях, у тому числі у Харківській області. Наприклад, у доповіді Управління Верховного комісара ООН з прав людини зазначено:
«Збройні сили Російської Федерації за допомогою залякування й насильства примушували співробітників українських правоохоронних органів служити в поліцейських силах, підпорядкованих Міністерству внутрішніх справ Російської Федерації… У тих, хто відмовився зрадити присягу, вилучали зброю, їх затримували й часто піддавали катуванням чи жорстокому поводженню, зокрема били та погрожували сексуальним насильством, стратою чи насильством щодо членів сім`ї.
Жителі окупованої території (зокрема співробітники поліції) незмінно описували, як Збройні сили Російської Федерації та ФСБ за допомогою списків співробітників поліції активно шукали їх на роботі та вдома.
Наприклад, у Луганській області Збройні сили Російської Федерації обшукали житло слідчого поліції й наказали йому працювати на Російську Федерацію. Коли він відмовився, його побили, погрожували застрелити, обшукали помешкання та перевірили вміст його телефона, після чого взяли його під варту.
У Харківській області Збройні сили Російської Федерації відвідали співробітницю поліції вдома й наказали їй з`явитися на службу для роботи під керівництвом російської влади. Вона відмовилася й була затримана на тиждень, протягом якого її сильно били та погрожували стратити. Вона продовжувала відмовлятися, поки Збройні сили Російської Федерації не стали погрожувати забрати її маленького сина й не показали їй документ, який свідчив про те, що одна російська сім`я готова усиновити його.
Збройні сили Російської Федерації також вимагали від багатьох колишніх співробітників поліції, щоб ті почали працювати на російську владу. Декого із тих, хто відмовився, вони затримали й наказали їм «переглянути» своє рішення, висловлюючи погрози на адресу членів їхніх сімей».[2]
22. В рішенні у справі України і Нідерландів проти Росії Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) погодився з позицією Уряду України і зазначив: 
«Суд впевнився, що існують переконливі докази дій, які порушують статтю 3 Конвенції, на окупованих територіях України в період з 11 травня 2014 року по 16 вересня 2022 року. Ці докази дозволяють йому зробити висновок поза розумним сумнівом, що протягом розглянутого періоду існувало накопичення ідентичних або аналогічних порушень статті 3, які є достатньо численними та взаємопов`язаними, щоб вважатися схемою або системою нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження та катувань. Комісія з розслідування охарактеризувала деякі з цих дій як такі, що становлять скоординовану державну політику катувань. Суд вважає, що організована та системна практика не могла мати місце без відома та участі високопосадовців російського уряду…
У сукупності докази, які Суд врахував, дійшовши цих висновків, являють собою картину взаємопов`язаної практики відверто незаконної поведінки представників держави-відповідача у масових масштабах … Це також є невід`ємною частиною його висновку про те, що існувала офіційна толерантність до такої поведінки з боку керівництва осіб, які несли безпосередню відповідальність, та вищої влади Російської Федерації».[3]
23. Докази, досліджені під час судового розгляду, на тлі, серед іншого, висновків ЄСПЛ у згаданій справі щодо адміністративної практики окупаційної влади на окупованій території України, свідчать про небезпідставність заяви засудженого про погане поводження з метою примусити до співпраці.
24. Суд неодноразово повторював, з посиланням на практику ЄСПЛ, що коли особа небезпідставно заявляє про погане поводження з нею під час перебування під контролем агентів держави, така заява вимагає ефективного офіційного розслідування[4]. Оцінка того, наскільки розслідування відповідало вимогам статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), здійснюється за кількома параметрами, серед яких: невідкладність розслідування, адекватність вжитих заходів, участь потерпілого у розслідуванні та незалежність органу розслідування. Всі ці елементи взаємопов`язані і в сукупності дають можливість оцінити, наскільки розслідування було ефективним[5].
25. В цій справі не йдеться про погане поводження з боку представників державних органів України. Однак Суд зазначає, що зобов`язання за статтею 3 Конвенції провести ефективне розслідування заяви не обмежується випадками поганого поводження лише з боку її агентів.[6]Наприклад, у справі Cwik v. Poland ЄСПЛ встановив, що використання в суді будь-яких доказів, отриманих внаслідок катувань, вчинених навіть приватними особами, робить судовий розгляд у цілому автоматично несправедливим у розумінні статті 6 Конвенції.[7]
26. Державні органи не звільняються від обов`язку провести ефективне розслідування заяви про погане поводження лише через те, що воно приписується представникам окупаційних сил. В обставинах цієї справи це зобов`язання трансформується в обов`язок ретельно перевірити таку заяву в контексті обґрунтованості версій про добровільність чи вимушеність дій засудженого.
27. Вимога провести розслідування заяви про вчинення інкримінованих дій внаслідок поганого поводження з боку представників окупаційної влади у цьому випадку випливає не лише з вимог статті 3 Конвенції, але й з вимоги довести поза розумним сумнівом кожен елемент злочину, у якому обвинувачується особа[8]. Висновок про винуватість особи може бути зроблено, лише якщо заява про примус безсумнівно спростована стороною обвинувачення під час розслідування, яке відповідає вимогам ефективності.
28. Тому вимоги до ефективного розслідування, згадані в пункті 24 вище, є застосовними і у випадку, коли обвинувачена особа заявляє про вчинення інкримінованих дій внаслідок поганого поводження. Суд, оцінюючи докази, надані стороною обвинувачення з метою спростування заяви особи про вимушеність її дій в умовах окупації, має оцінити ефективність проведеного розслідування такої заяви для висновку про достатність і переконливість наданих доказів.
29. Оскаржені рішення не містять будь-якого аналізу заходів, які сторона обвинувачення здійснила для розслідування заяв засудженого про примус, та результатів такого розслідування, а також висновку, чи вчинила сторона обвинувачення усі розумні заходи для спростування такої заяви, враховуючи наявність численних непрямих доказів такого поводження та можливість отримання інформації від органів, які проводили чи проводять розслідування злочинів, вчинених представниками окупаційної влади в м. Ізюм.
30. Суд також підкреслює, що відповідно до практики ЄСПЛ на особу, яка заявляє про погане поводження, не може покладатися надмірний тягар доведення своїх заяв.
31. Хоча така особа має надати інформацію, яка хоча б prima facie давала підстави для висновку про те, що погане поводження могло мати місце, обов`язок належного і неупередженого розслідування цих заяв і встановлення обставин, які їх підтверджують або спростовують, лежить на стороні обвинувачення[9].
32. У цій справі суди попередніх інстанцій залишили без належної уваги показання свідків, які повідомляли про факти, що мали істотне значення в контексті з`ясування добровільності, пославшись на те, що ці свідки «не довели та не підтвердили те, що рішення щодо співпраці з окупаційною владою підсудним ОСОБА_6 було прийнято під примусом, внаслідок реальної загрози його життю та здоров`ю, а також близьким йому особам». 
33. Суд нагадує, що висновки щодо важливих обставин справи, зокрема, щодо наявності обов`язкових ознак злочину, можуть ґрунтуватися на сукупності непрямих доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку[10].
34. Згаданий вище підхід судів до оцінки доказів, на які посилалась сторона захисту, поклав на неї надмірний тягар доказування, враховуючи, що саме на державі лежить розслідування обставин можливого поганого поводження і спростування небезпідставної заяви про нього.
35. Крім цього, суди попередніх інстанцій відкинули твердження засудженого про погане поводження посиланням на те, що він не подав офіційну заяву про вчинення щодо нього таких дій. Суд вже відзначав, що сторона захисту послідовно протягом провадження стверджувала про погане поводження із засудженим, що саме по собі породжує обов`язок провести ефективне розслідування таких тверджень без додаткового звернення з формальною заявою.
36. Суд вважає, що внаслідок такого підходу суду першої інстанції було порушено право засудженого на захист, що становить істотне порушення процесуального закону.
37. Доводи сторони захисту щодо недоведеності добровільності дій засудженого були наведені в його апеляційній скарзі, проте не отримали належної відповіді й в ухвалі апеляційного суду.
Щодо кваліфікації дій засудженого

38. Суд також звертає увагу, що суди попередніх інстанцій не врахували практику цього Суду, де зазначається, що діяння, які повністю охоплюються складом кримінального правопорушення, зазначеного у статті 111-1 КК, не потребують кваліфікації за статтею 111 КК[11].
39. Частиною 7 статті 111-1 КК передбачена кримінальна відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, що передбачає, у тому числі, здійснення відповідних повноважень. 
40. У оскаржених рішеннях не зазначено, які дії засудженого не охоплювалися диспозицією частини 7 статті 111-1 КК, а потребували кваліфікації саме за частиною 2 статті 111 КК.
Узагальнення

41. Відповідно до статті 433 КПК Суд не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, а тому не може усунути відзначені ним порушення. З огляду на такі обмеження Суд вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
42. Оскільки рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, колегія суддів не вважає за необхідне розглядати інші доводи касаційних скарг сторони захисту.
43. Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно здійснити провадження з додержанням вимог чинного законодавства, відповісти на доводи апеляційних скарг, провести оцінку обставин справи з урахуванням викладеного в цій постанові, зробити на підставі аналізу цих обставин вмотивований висновок щодо наявності ознаки добровільності в діях засудженого, і постановити рішення, яке відповідатиме положенням статті 370 КПК з урахуванням приписів статті 439 цього Кодексу.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 31 липня 2026 року (включно).
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3 

[1] 20 червня 2024 року, № 953/7182/23, https://reyestr.court.gov.ua/Review/119961119; 24 липня 2025 року, № 161/15700/24, https://reyestr.court.gov.ua/Review/129086844; 06 червня 2025 року, № 161/5208/24, https://reyestr.court.gov.ua/Review/128300530; 30 червня 2025 року, № 127/27876/24, https://reyestr.court.gov.ua/Review/128300530; 20 січня 2026 року, № 183/8535/22, https://reyestr.court.gov.ua/Review/133828713

[2] Тематична доповідь Управління Верховного комісара ООН з прав людини від 20 березня 2024 року «Ситуація з правами людини під час російської окупації території України та її наслідки за період з 24 лютого 2022 року до 31 грудня 2023 року», підготовлена на виконання резолюції Ради ООН з прав людини A/HRC/RES/53/30 щодо співробітництва з Україною й надання їй допомоги в галузі прав людини, ухваленої 14 липня 2023 року, і базується на результатах роботи Моніторингової місії ООН з прав людини в Україні, §§ 88-91, https://ukraine.ohchr.org/sites/default/files/2024-04/2024-03-20%20OHCHR%20Report%20on%20Occupation%20and%20Aftermath%20-%20UKR.pdf 

[3] Ukraine and the Netherlands v. Russia [GC], nos. 8019/16, 43800/14, 28525/20 and 11055/22, §§ 1082, 1624, 9 July 2025

[4] Assenov and Others v. Bulgaria, 28 October 1998, § 102, Reports of Judgments and Decisions 1998-VIII; El-Masri v. the former Yugoslav Republic of Macedonia [GC], no. 39630/09, § 182, ECHR 2012. 

[5] Mustafa Tunc and Fecire Tunc v. Turkey [GC], no. 24014/05, § 225, 14 April 2015.

[6] M.C. v. Bulgaria, no. 39272/98, § 151, ECHR 2003?XII; Secic v. Croatia, no. 40116/02, § 53, 31 May 2007; Beganovic v. Croatia, no. 46423/06, § 66, 25 June 2009

[7] Cwikv. Poland, no. 31454/10, § 88-89, 5 November 2020

[8] 09 квітня 2026 року, № 657/1636/14-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/135693279; 08 квітня 2026 року, № 522/13795/22, https://reyestr.court.gov.ua/Review/135655449; 4 липня 2018 року, № 688/788/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/75286445 

[9] DmitriyValentinovich Goryanoy against Ukraine (dec.), no. 54630/13, §§ 27-29, 15 October 2019

[10] 02 жовтня 2025 року, № 685/1416/23, https://reyestr.court.gov.ua/Review/130793808; 10 вересня 2025, № 754/6069/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/130194185; 07 грудня 2020 року, № 728/578/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/93595821; 06 квітня 2021 року, № 364/439/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/96342826; 07 квітня 2026 року, № 642/1023/23, https://reyestr.court.gov.ua/Review/135926425; 

[11] 05 вересня 2024 року, № 755/15405/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/121546264; 10 березня 2026 року, № 569/4319/24, https://reyestr.court.gov.ua/Review/135000625; 07 квітня 2026 року, № 642/1023/23, https://reyestr.court.gov.ua/Review/135926425;