Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.06.2026  	Справа №607/2885/26 Провадження №2/607/3229/2026	

03 червня 2026 року м. Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:
 
головуючого судді Вийванка О. М.
 
за участю секретаря с/з Дудченко Ю. Р. 
учасників справи:
представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про поділ спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач  ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до відповідача  ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про поділ спільної сумісної власності подружжя. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 22.04.2023 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено шлюб. В подальшому 24.10.2024 шлюб між ними було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 24.10.2024, актовий запис № 251. За період шлюбу обидва з подружжя активно працювали, отримували офіційні доходи, від яких формувалась спільна сумісна власність подружжя, які у свою чергу в інтересах сім`ї були предметом подальших інвестицій, позик тощо.
За сім місяців до розірвання шлюбу, а саме 11.03.2024, в інтересах та на користь сім`ї відповідачем (колишнім чоловіком ОСОБА_3 ) було надано в позику громадянину ОСОБА_5 спільне сумісне майно подружжя, а саме - грошові кошти в сумі 52 451 154 грн., що на момент укладення та підписання цього договору, еквівалентно 1 311 278, 85 доларів США, що був попередньо сторонами погоджений. 
Вказані кошти були передані в період дії шлюбу, в період спільного проживання подружжя, ведення ними спільного побуту та є спільною сумісною власністю подружжя, про що свідчить власне і п. 9 самого Договору позики від 11.03.2024 № 01-11/03/24, в якому чітко зазначено, що позика надавалась в інтересах сім`ї та за згоди ОСОБА_3 .. Позика була отримана ОСОБА_5 , для вирішення фінансових проблем особистого характеру та потреб ведення бізнесу. За укладеним з ОСОБА_5 , договором позики № 01-11/03/24 від 11.03.2024, строк повернення позики встановлено - 30.04.2024.
На даний час позика повернута не була, поділ права вимоги за вказаним договором здійснено не було, що і зумовило подання вказаного позову. Наразі Відповідач уже подав позов до ОСОБА_5 про стягнення всієї суми боргу. 
У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право вимоги на 1/2 частки в праві вимоги, що виникло на підставі договору позики № 01-11/03/24 від 11.03.2024, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на підставі якого в позику були передані грошові кошти в сумі 52 451 154,00 грн, що на момент укладення та підписання такого договору еквівалентно 1 311 278, 85 доларів США та судові витрати. 
Представник відповідача подав відзив на позов, в якому зазначив, що 08.10.2024 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір про поділ спільного майна колишнього подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сомовим І.В., зареєстрований в реєстрі за №1928. Відповідно до умов якого сторони, керуючись положеннями статей 69-71 СК України, за взаємною згодою здійснили поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Отже, позивачка та відповідач як колишнє подружжя, керуючись положеннями частини другої статті 69 СК України, скористались таким універсальним регулятором відносин як договір, в якому за взаємною згодою здійснили поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, сторони вирішили, що після укладення договору про поділ спільного майна колишнього подружжя право спільної сумісної власності подружжя на грошові кошти припиняється. 
Звертаю увагу, що відповідно до частини першої статті 71 СК України суд здійснює поділ майна подружжя лише в тому випадку, якщо дружина та чоловік самостійно не домовилися про порядок поділу майна. Станом на цей час договір про поділ спільного майна колишнього подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сомовим І.В., зареєстрований в реєстрі за №1928, є чинним, сторони не розривали цей договір, не вносили в нього зміни та/або доповнювали його, у судовому порядку договір не визнаний недійсним, а тому цей договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Оскільки відповідачем та позивачкою як колишнім подружжям за взаємною згодою здійснено поділ майна, що належало їм на праві спільної сумісної власності, в тому числі і грошових коштів, про що достеменно відомо позивачці, відсутні правові підстави для задоволення позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності подружжя.
Враховуючи наявність чинного нотаріально посвідченого договору про поділ спільного майна колишнього подружжя, яким сторони прямо визначили режим грошових коштів та припинили право спільної сумісної власності на них (п.п. 1.2.1.4. договору), підстави для задоволення позову ОСОБА_3 відсутні.
Позивач подав відповідь на відзив в якому зазначив, що предметом спору у цій справі є не грошові кошти як такі, а право вимоги за договором позики. Як прямо зазначено у позовній заяві, спір виник щодо права вимоги на 1/2 частки в праві вимоги, що виникло на підставі договору позики № 01-11/03/24 від 11.03.2024, укладеного між відповідачем та ОСОБА_5 , за яким у позику було передано 52 451 154 грн, а борг на день подання позову не повернуто. 
Тобто на момент укладення договору про поділ майна від 08.10.2024 у сторін уже існувало не право власності на фактично наявні у них грошові кошти, а майнове право вимоги до третьої особи — боржника за договором позики. Саме тому посилання відповідача на пункт 1.2.1.4 договору про поділ майна, який стосується грошових коштів, не спростовує позовних вимог про поділ права вимоги.
Договір про поділ майна від 08.10.2024 не містить прямої умови про поділ саме права вимоги за договором позики № 01-11/03/24. Сам відповідач у відзиві не спростував, що спірне право вимоги виникло під час шлюбу. Наявність договору про поділ майна не виключає судового захисту щодо того майна або майнового права, яке цим договором не охоплене. 
Посилання відповідача на умову про “грошові кошти” є таким, що не відповідає реальному предмету правовідносин. Відповідач у відзиві виходить із припущення, що право вимоги за договором позики тотожне грошовим коштам. Грошові кошти, які були фактично передані позичальнику ІНФОРМАЦІЯ_1 , вибули з володіння подружжя. Натомість у кредитора виникло інше благо — право вимагати повернення боргу від позичальника. Саме це право і є предметом спору.
Відзив не спростовує належності обраного способу захисту, оскільки позовні вимоги сформульовані як визнання за позивачем права вимоги на 1/2 частки у праві вимоги за договором позики. Саме такий спосіб захисту зумовлений тим, що предметом спору є не річ у натурі, а майнове право.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просить його задовольнити з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому.
Представник відповідача у судовому засіданні просить відмовити у задоволенні позову з підстав та обґрунтувань, викладених у відзиві на позов. 
Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Пояснень щодо позову не подав. 
При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. 
Ухвалою суду відкрито провадження у справі. 
Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. 
Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що з 22.04.2023 сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 04.10.2024, актовий запис №251.
11.03.2024 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики №01-11/03/24, відповідно до п. 1 вказаного договору, ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 52 451 154,00 грн, що на момент укладення та підписання договору в еквіваленті складало 1 311 278,85 доларів США. 
Пунктом 9 договору позики вказано, що ОСОБА_4 довів до відома ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 взяв до уваги той факт, що грошові кошти, що є предметом цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя та він діє за згодою дружини ОСОБА_3 . 
Судом з`ясовано, що 17.04.2025 Печерський районний суд м. Києва відкрив провадження у цивільній справі №757/14405/25-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ТОВ «Київбуддевелопмент» про стягнення заборгованості за договором позики №01- 11/03/24 від 11.03.2024. 
08.10.2024 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір про поділ спільного майна колишнього подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сомовим І.В., зареєстрований в реєстрі за №1928, відповідно до умов якого сторони, керуючись положеннями статей 69-71 СК України, уклали цей договір про поділ спільного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутого ними в період шлюбу. 
Відповідно до умов вказаного договору, сторонами визначено перелік нерухомого та рухомого майна, набутого за період перебування сторонами у шлюбі (п.1.1. договору), розміри часток та конкретне нерухоме та рухоме майно, що буде належати кожному з них після укладення цього договору, розміри грошової компенсації за цим договором, щодо правового режиму грошових коштів, речей індивідуального користування, коштовностей, інших предметів розкоші, майна, яке будується/кошти в будівництво якого проінвестовані в період шлюбу (п.1.2.1 договору). 
Пунктом 1.3 вказаного договору, сторони підтверджують та розуміють, що будь-яке інше майно (окремі речі, сукупність речей, майнові права, права та обов`язки), якщо такі існують чи виникають у майбутньому, які не увійшли до предмету договору (не є предметом поділу), в тому числі і те, про яке стороні стане відомо у майбутньому, і яке не зазначено в цьому Договорі та право власності на яке Стороні стане відомо у майбутньому, і яке не зазначено в цьому Договорі та право власності на яке було\буде набуте під час шлюбу, залишається у спільній сумісній власності подружжя, окрім випадків, коли згідно законодавства таке майно є особистою приватною власністю дружини\чоловіка. 
При цьому суд зазначає, що до предмету зазначеного договору не увійшли: майнові права на будинок та земельну ділянку відповідно до договору купівлі-продажу № 3 від 13 грудня 2023 року, укладений між ТОВ «Київбуддевелопмент» та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 ; право вимоги за договором позики № 01-11/03/24 від 11 березня 2024 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; земельна ділянка з кадастровим номером 2611093001:16:007:0165, яка була набута відповідачем ОСОБА_4 за договором задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2024. 
Суд погоджується з аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див.: постанову Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі N 127/23627/20 (провадження N 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі N 233/4580/20 (провадження N 61-12524сво21)).
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі N 567/3/22 (провадження N 61-5252сво23)).
Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
За положеннями частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).
У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.
За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.
Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Вирішуючи питання в частині належності майна до спільної сумісної власності суд вважає, що грошові кошти в сумі 52 451 154,00 грн, що на момент укладення та підписання договору в еквіваленті складало 1 311 278,85 доларів США, які передані 11.03.2024 ОСОБА_4 у власність ОСОБА_5 на підставі договору позики №01-11/03/24, є спільною сумісною власністю, про що свідчить також пункт 9 договору позики в якому вказано, що ОСОБА_4 довів до відома ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 взяв до уваги той факт, що грошові кошти, що є предметом цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя та він діє за згодою дружини ОСОБА_3 .. 
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Зміст зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що має управомочена сторона у зобов`язанні, називається правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони є боргом.
Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Право вимоги, яке виникло на підставі договору позики, є подільним правом. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть визначити як буде здійснюватися спільне право вимоги, яке виникло на підставі договору позики, так і його поділ. За наявності спору, поділ права вимоги, яке виникло на підставі договору позики, здійснюється судом.
В СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки для випадку, коли здійснюється судом поділ права вимоги, яке виникло на підставі договору позики. Подібною нормою є частина перша статті 71 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Тому суд при поділі права вимоги, яке виникло на підставі договору позики, в тому числі й того, заборгованість за яким стягнена рішенням суду на користь іншого з подружжя, може визнати за іншим з подружжя частку в спільному праві вимоги (див.: постанову Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі N 755/12204/18 (провадження N 61-2401св21)).
Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що між сторонами здійснено поділ майна на підставі п. 1.2.1.4 договору про поділ спільного майна колишнього подружжя, в якому зазначено, що грошові кошти, в т. ч. в національній грошовій одиниці України та в іноземній валюті, переходять в особисту приватну власність тієї сторони у кого вони знаходяться та/або на чиє ім`я відкритий відповідний банківський рахунок, а право спільної сумісної власності подружжя на грошові кошти припиняється, виходячи з того, що вказані грошові кошти були спільною сумісною власністю і вони передані у власність боржника, а тому у сторін виникло право вимоги за договором позики, яке є подільним. 
Також пунктом 1.3 договору про поділ спільного майна колишнього подружжя, сторони підтверджують та розуміють, що будь-яке інше майно (окремі речі, сукупність речей, майнові права, права та обов`язки), якщо такі існують чи виникають у майбутньому, які не увійшли до предмету договору (не є предметом поділу), в тому числі і те, про яке стороні стане відомо у майбутньому, і яке не зазначено в цьому Договорі та право власності на яке Стороні стане відомо у майбутньому, і яке не зазначено в цьому Договорі та право власності на яке було\буде набуте під час шлюбу, залишається у спільній сумісній власності подружжя, окрім випадків, коли згідно законодавства таке майно є особистою приватною власністю дружини\чоловіка. 
Отже, сторони не врегулювали спірне право вимоги, що виникло на підставі договору позики № 01-11/03/24 від 11.03.2024, у договорі про поділ спільного майна колишнього подружжя, а тому воно підлягає поділу.  
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що грошові кошти, які передані на підставі договору позики № 01-11/03/24 від 11.03.2024, є особистою приватною власністю ОСОБА_4 ..
Дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, враховуючи вимоги статей 60-63 СК України, суд дійшов висновку, що зазначене право вимоги, що виникло на підставі договору позики № 01-11/03/24 від 11.03.2024, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому, суд вважає, що слід визнати за ОСОБА_3 право вимоги на 1/2 частки в праві вимоги, що виникло на підставі договору позики № 01-11/03/24 від 11.03.2024, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на підставі якого в позику були передані грошові кошти в сумі 52 451 154,00 грн, що на момент укладення та підписання такого договору еквівалентно 1 311 278, 85 доларів США. 
Щодо інших доводів позивача та відповідачів у справі, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про який дійшов суд. 
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд звертає увагу на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. 
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 13 312,00 грн.

Отже, підлягає розподілу судові витрати, які слід розподілити пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 13 312,00 грн, сплаченого судового збору. 
На підставі наведеного, керуючись статями 2, 4, 5, 10 - 13, 76-82, 89, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд, – 

У Х В А Л И В : 
Задовольнити позов  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про поділ спільної сумісної власності подружжя.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за  ОСОБА_3 право вимоги на 1/2 частки в праві вимоги, що виникло на підставі договору позики № 01-11/03/24 від 11.03.2024, укладеного між  ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 , на підставі якого в позику були передані грошові кошти в сумі 52 451 154,00 грн, що на момент укладення та підписання такого договору еквівалентно 1 311 278, 85 доларів США. 
Стягнути з  ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_3  сплачений судовий збір в розмірі 13 312,00 грн (тринадцять тисяч триста дванадцять гривні 00 копійок). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України. 
Учасники справи:
позивач ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 ;
відповідач ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_2 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_3 .
Повний текст рішення суду складено та підписано 03 червня 2026 року. 
Головуючий суддя    	О. М. Вийванко