Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/4116/26
Провадження № 2/711/2550/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі: 
головуючий суддя - Скляренко В.М. 
при секретарі Півень С.А., Слабко Ю.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

Представник позивача – Сахарова О.І., яка діє на підставі довіреності №56 від 06.03.2026р., – звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з останнього на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором №777177713 від 20.11.2019р. в розмірі 54 844,86 грн. та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 20.11.2019р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено в електронній формі кредитний договір №777177713, на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 20 000 грн. Відповідно до реєстру прав вимог №71 від 24.03.2020р. до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018р., укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитними договором №777177713. На підставі договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020 та реєстру прав вимоги №9 від 30.05.2023р. відповідне право вимоги перейшло від ТОВ «Таліон плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс», яке у свою чергу відступило відповідне право вимоги позивачу на підставі договору факторингу №11/07/25-Е від 11.07.2025р. Відповідач всупереч умов кредитного договору не здійснював належним чином погашення заборгованості ані перед первісним кредитором, ані перед наступниками первісного кредитора, внаслідок чого на теперішній час розмір заборгованості відповідача складає 62 749,94грн., з яких: 19 999,20грн. – заборгованість за тілом кредиту; 34 845,66грн. – заборгованість за процентами; 7 905,08грн. – штрафні санкції. З метою стягнення сум заборгованості за тілом кредиту та процентами позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Від відповідача заперечень проти позову не надходило.
30.04.2026р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
За клопотанням позивача одночасно з відкриттям провадження у справі судом постановлено ухвалу про витребування у АТ КБ «Приват Банк» інформації про ідентифікаційні дані власника банківської картки № НОМЕР_1 та відомості щодо надходження на таку банківську картку грошових коштів в загальній сумі 20 000 грн. в період з 20.11.2019р. по 27.11.2019р. відповідно до кількості траншів, якими здійснювалась видача кредитних коштів (20.11.2019р. – зарахування на суму 2 000 грн. та 10 000 грн.; 22.11.2019р. – 4 750 грн., 1 100 грн., 2 150 грн.).
На виконання відповідної ухвали на адресу суду 01.06.2026р. надійшла витребувана судом інформація.
В судове засідання представник позивача не з`явився, проте в позовній заяві стороною позивача було викладено клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, а також зазначено що позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.
В судове засідання відповідач також не з`явився. Про час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом надсилання судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України). Натомість судова повістка-повідомлення повернулась до суду без вручення відповідачу з причин відсутності останнього за вказаною адресою, що в контексті положень п. 3, 4 ч. 8 ст. 128, ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд вважає належним повідомленням. Додатково судом вживались заходи з повідомлення відповідача шляхом розміщення оголошень про виклик в судове засідання на веб-сайті суду, а також шляхом надсилання повістки-повідомлення в електронному вигляді на мобільний номер телефону, який вказаний позивачем, як канал зв`язку з відповідачем.
Отже, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України судом прийнято рішення про заочний розгляд справи.
01.06.2026р. суд перейшов до стадії ухвалення рішення у справі.
Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Згідно договору №777177713 від 20.11.2019р. (далі – Договір кредиту), укладеного в електронній формі між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник), кредитор зобов`язувався надати позичальнику кредит на суму 10 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його користування /а.с. 34-35/. 
Умовами договору передбачено, що кредит надається строком на 30 днів (п. 1.3 Договору) зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 0,68% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту й до закінчення строку кредиту (п. 1.4 Договору).
Пунктом 4.2 Договору передбачено, що у випадку користування позичальником кредитом понад строк, встановлений п. 1.3 Договору або додатковими угодами між сторонами, зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом, а правила нарахування процентів за процентною ставкою 0,68% скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за ставкою 1,7% за кожен день користування кредитом, починаючи з дати укладення договору і до дня повного повернення кредиту.
За змістом п. 4.3 та 4.4 Договору кредиту стороно погодили, що зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 1,7% розповсюджуються на весь період фактичного користування кредитом з моменту укладання цього договору, а відповідні проценти, що нараховані після закінчення строку кредиту, визначеного п. 1.3 договору, є процентами, що нараховуються за понадстрокове користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Укладанню Договору кредиту передувала заявка відповідача від 20.11.2019р. про отримання кредиту в розмірі 10 000 грн. зі строком кредитування тривалістю 30 днів, яка подавалась останнім під час його реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора, доступ до якої здійснюється через сайт www.moneyveo.ua /а.с. 41/. 
Укладання Договору кредиту відбулось в електронній формі шляхом акцептування позичальником пропозиції кредитора, в якій викладені основні умови кредиту, а підписання всіх документів здійснено сторонами з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором /а.с. 32, 35/. 
Окрім того, 20.11.2019р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) була укладена додаткова угода до Договору кредиту відповідно до якої сторони домовились збільшити суму кредиту на 2 000 грн. /а.с. 37/.
На виконання умов Договору кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 20.11.2019р. здійснило надання кредитних коштів в сумі 10 000 грн. та 2 000 грн. шляхом банківських переказів грошових коштів на банківську картку № НОМЕР_1 через систему електронних платежів, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями та довідками кредитора /а.с. 42, 43, 47, 48/.
22.11.2019р. між сторонами Договору кредиту було укладено ще три додаткові угоди до такого договору відповідно до яких сторони домовились збільшити суму кредиту відповідно на 2 150грн., 1 100 грн. та 4 750 грн., тобто на загальну суму 8 000 грн. /а.с. 38-40/.
На виконання умов додаткових угод від 22.11.2019р. до Договору кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 22.11.2019р. здійснило надання кредитних коштів в сумі 8 000 грн. (три транзакції в розмірі 2 150 грн., 1 100 грн. та 4 750 грн. відповідно) шляхом банківських переказів грошових коштів на банківську картку № НОМЕР_1 через систему електронних платежів, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями та довідками кредитора /а.с. 44-46, 48-49/.
Факт належності відповідної банківської картки відповідачу та факт надходження на таку картку грошових коштів в загальній сумі 20 000 грн. підтверджується інформацією, наданою АТ КБ «Приват Банк» в листі від 25.05.2026р. за вих. №20.1.0.0.0/7-260518/95897-БТ. 
22.12.2019р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено додаткову угоду відповідно до якої сторони погодили продовжити строк, на який був наданий кредит, на 28 днів, а також погодили, що з 20.12.2019р. процентна ставка за користування кредитом становить 1,35% в день від суми кредиту згідно даної додаткової угоди /а.с. 36/. 
Згідно додаткової угоди від 29.01.2020р. до Договору кредиту сторони погодили, що на момент її укладання розмір заборгованості позичальника складає 32 505,51 грн. і підлягає сплаті позичальником у розстрочку протягом 70 днів згідно графіком платежів, який передбачає п`ять платежів в рівному розмірі, що вносяться почергово кожні два тижні. Натомість пунктом 5 такої додаткової угоди сторони передбачили, що при порушенні позичальником графіку сплати заборгованості дана угода втрачає чинність з моменту її укладення, а Договір кредиту продовжує діяти без урахування її умов /а.с. 36/.
Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», станом на 24.03.2020р. розмір заборгованості відповідача за Договором кредиту складав 50 424,99 грн., з яких 19 999,20 грн. – тіло кредиту, а 30 425,79 грн. – проценти за користування кредитом. Аналіз змісту такого розрахунку свідчить, що нарахування процентів здійснено первісним кредитором за період користування кредитом з 20.11.2019р. по 24.03.2020р. включно за ставкою 1,7% на день. До суми розрахунку включені здійснені відповідачем платежі на погашення заборгованості по кредиту на загальну суму 13 897 грн. /а.с. 44/.
28.11.2018р. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклало з ТОВ «Таліон Плюс» договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося відступити на користь ТОВ «Таліон Плюс» вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти за плату на умовах, визначених цим договором /а.с. 53-58/.
В подальшому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткові угоди №19 від 28.11.2019р., №26 від 31.12.2020р., №27 від 31.12.2021р., №31 від 31.12.2022р., №32 від 31.12.2023р. до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018р. відповідно до яких строк дії такого договору продовжений до 31.12.2023р. /а.с.59-65/.
Згідно витягу з Реєстру прав вимоги №71 від 24.03.2020р. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги, яке мало до ОСОБА_1 за договором №777177713 від 20.11.2019р. в межах суми вимог в розмірі 50 424,99 грн. /а.с. 66-68/.
Відповідно до акту звірки від 31.12.2020 ТОВ «Таліон Плюс» 17.06.2020р. здійснило повну оплату суми фінансування за відступлення прав вимог за Реєстром прав вимог №71 від 24.03.2020р. за договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018р. /а.с. 69/.
Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Таліон Плюс», станом на 30.05.2023р. розмір заборгованості відповідача за Договором кредиту складав 62 749,94 грн., з яких 19 999,20 грн. – тіло кредиту, а 42 750,74 грн. – проценти за користування кредитом. Аналіз змісту такого розрахунку свідчить, що другим кредитором здійснено донарахування за 13 днів користування кредитом (з 25.03.2020р. по 06.04.2020р.) за ставкою 1,7% /а.с. 71/.
05.08.2020р. ТОВ «Таліон Плюс» уклало з ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» договір факторингу №05/0820-01, згідно з яким ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язалося відступити на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти за плату на умовах, визначених цим договором /а.с. 72-76/. З урахуванням додаткових угод №2 від 03.08.2021р. та №3 від 30.12.2022р. строк дії такого договору факторингу продовжувався до 30.12.2024р. включно /а.с. 76-77/.
Згідно витягу з Реєстру прав вимоги №9 від 30.05.2023р. ТОВ «Таліон Плюс» передало ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» право вимоги, яке мало до ОСОБА_1 за договором №777177713 від 20.11.2019р. в межах суми вимог в розмірі 54 844,86 грн., з яких 19 999,20 грн. – тіло кредиту, 34 845,66 грн. – проценти за користування кредитом /а.с. 78-80/.
30.05.2023р. ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» здійснило повну оплату суми фінансування за відступлення прав вимог за Реєстром прав вимог №9 від 30.05.2023р. за договором факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020р. /а.с. 82/.
У свою чергу ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на підставі договору факторингу№11/07/25-Е від 11.07.2025р. відступило до позивача право вимоги до відповідача, яке ґрунтується на умовах договору №777177713 від 20.11.2019р. в межах суми 62 749,94 грн., що підтверджується копією відповідного договору факторингу, актом приймання-передачі Реєстру боржників, витягом з Реєстру боржників та платіжними інструкціями про сплати фактором ціни договору /а.с. 83-99/.
Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором №777177713 від 20.11.2019р., складеної ТОВ «ФК «ЕЙС», станом на 26.12.2025р. розмір заборгованості відповідача перед кредитором за Договором кредиту складає 62 749,94 грн. і складається з наступних сум: 19 999,20грн. – тіло кредиту; 34 845,66 грн. – проценти за користування кредитом; 7 905,08 грн. – штрафні санкції /а.с. 100/.
Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за договором №777177713 від 20.11.2019р., то позивач звернувся до суду з даним позовом.
Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі – ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Закон №1734).
Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.
За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК).
Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За матеріалами справи судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором кредиту, обумовлено дійсністю договорів факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, №05/0820-01 від 05.08.2020 та №11/07/25-Е від 11.07.2025, на підставі яких право вимоги кредитора було відступлене на користь ТОВ «ФК «ЕЙС». Отже позивач є правонаступником кредитора за Договором кредиту.
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено Договір кредиту в електронній формі. На підставі такого договору відповідачем було отримано у кредит грошові кошти в загальній сумі 20 000грн. (20.11.2019р. – 12 000 грн., 22.11.2019р. – 8 000 грн.), які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитними коштами, але в порушення умов договору не зробив цього, внаслідок чого має не виконане грошове зобов`язання перед кредитором.
Аналіз наданих позивачем розрахунків в обґрунтування розміру заборгованості свідчить, що поточне нарахування процентів за користування кредитом здійснювалось кредитором у різний спосіб, але 21.01.2020р. первісним кредитором здійснено перерахунок розміру заборгованості позичальника за кредитним договором та здійснено нарахування процентів за ставкою 1,7% на день з першого дня отримання першого траншу кредиту (20.11.2019р.) і до моменту відступлення первісним кредитором права вимоги (24.03.2020р.). Другий кредитор (ТОВ «Таліон плюс») також здійснив нарахування процентів за користування кредитом за ставкою 1,7% за період 13 днів (з 25.03.2020р. по 06.04.2020р.). 
Подібне нарахування процентів відповідає умовам Договору кредиту, оскільки здійснене у відповідності до положень, передбачених п. 1.4, 4.2 - 4.4 Договору з врахуванням змін, які вносились то такого договору його сторонами шляхом укладання додаткових угод.
В той же час, за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що загальний період нарахування процентів складає 139 днів протягом яких обчислення розміру процентів за ставкою 1,7% на день має наступний вигляд: 
- з 20 по 21 листопада 2019 року – 2 дні – залишок кредиту (тіло кредиту) складає 12 000грн., а сума нарахованих процентів за ставкою 1,7% на день складає 408 грн. (12 000грн. * 1,7%/100% * 2дні);
- з 22.11.2019р. по 21.12.2019р. – 30 днів – залишок кредиту (тіло кредиту) складає 20 000 грн., а сума нарахованих процентів за ставкою 1,7% на день – 10 200 грн. (20 000 грн. * 1,7%/100% * 30днів);
- з 22.12.2019р. по 06.04.2020р. – 107 днів – залишок кредиту (тіло кредиту) складає 19 999,20грн., а сума нарахованих процентів за ставкою 1,7% на день – 36 378,93 грн. (19 999,20 грн. * 1,7%/100% * 107 днів).
Арифметичний підсумок таких нарахувань свідчить, що загальний розмір процентів за користування кредитом за період з 20.11.2019р. по 06.04.2020р., обчислений за ставкою 1,7% на день, складає 46 986,93 грн., з яких 19 787,73 грн. – сума процентів за користування кредитом в межах строку кредитування (період з 20.11.2019р. до 17.01.2020р. – 59 днів), а 27 199,20 грн. – сума процентів за понадстрокове користування кредитом (період з 18.01.2020р. до 06.04.2020р. – 80 днів). 
В той же час, за період користування кредитом відповідачем було здійснено кілька платежів на виконання його поточних кредитних зобов`язань на загальну суму 13 897 грн., з яких 0,80 грн. були враховані кредитором в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту (22.12.2019р.), а решта – 13 896,20 грн. – на погашення поточної заборгованості по процентам за користування кредитом /а.с. 50-52/. Таким чином, максимально можливий розмір процентів, який в даному випадку кредитор має право вимагати стягнути з відповідача за період користування кредитом з 20.11.2019р. по 06.04.2020р. складає 33 090,73 грн. (46 986,93 грн. – 13 896,20 грн.).
За таких обставин розмір заборгованості по процентам за користування кредитом, які заявлені в позові, слід зменшити до суми 33 090,73 грн.
Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі кредиту і він користувався кредитними коштами, однак допустив порушення своїх зобов`язань в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за Договором кредиту за ним обчислюється заборгованість в загальному розмірі 53 089,93 грн., яка утворилась та обчислена за період з 20.11.2019р. по 06.04.2020р. і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту – 19 999,20 грн., проценти за користування кредитом – 33 090,73 грн.
Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору кредиту відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернув в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснював жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісного кредитору, чим порушив права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 53 089,93 грн. є обґрунтованими і правомірними.
Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 53 089,93 грн., з яких: 19 999,20 грн. – тіло кредиту; 33 090,73 грн. – проценти за користування кредитом.
При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Всупереч вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2662,40 грн. та оплати послуг правової допомоги.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 53 089,93грн., що складає 96,80% від ціни позову (53 089,93 / 54 844,86грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача 2577,20грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (2662,40 грн. / 100% * 96,80%).
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правничої допомоги №20/08/25-01 від 20.08.2025р. з додатковою угодою №25770907178 від 01.09.2025р. до такого договору; акт прийому-передачі наданих послуг від 29.12.2025р. 
Позивачем заявлено вимогу про компенсацію йому за рахунок відповідача витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 7 000 грн. 
Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.
Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом ч.4, 5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.2 ст.141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.
Також у постановах Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: 
- складання позовної заяви (2 години, загальна вартість 5 000 грн.);
- вивчення матеріалів справи (2 години, загальна вартість 1 000 грн.);
- підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача (1 година, загальна вартість 500 грн.);
- підготовка та подання клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача (1година, загальна вартість 500 грн.).
Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. 
В даному випадку позивач користувався правничою допомогою адвокатського бюро «Соломко та партнери», з яким позивачем укладено договір про надання правової допомоги за різними напрямками юридичної діяльності. Враховуючи, що основним видом діяльності ТОВ «ФК «ЕЙС» є надання інших фінансових послуг, а право вимоги до відповідача набуто на підставі договору про відступлення прав вимоги, за яким позивачу передані права вимоги до боржників у кількості 55 036 осіб, то слід виснувати, що претензійно-позовна робота з боржниками позивача має однотипний характер.
При цьому, правнича допомога полягає у складанні процесуальних документів і не була пов`язана із здійсненням представництва інтересів позивача в судовому провадженні.
В той же час слід зауважити, що підготовка адвокатського запиту та клопотання про забезпечення доказів не є вочевидь виправданими та необхідними діями в даному судовому провадженні. В цьому контексті слід звернути увагу, що надання інформації, яка містить банківську таємницю, можливо лише на підставі судового рішення, а відтак попереднє направлення адвокатом відповідного запиту не є необхідною передумовою для розгляду судом клопотання про забезпечення доказів. Також суд звертає увагу, що клопотання про витребування доказів було подано позивачем одночасно з позовом, а отже та обставина, що відповідне клопотання оформлене окремим письмовим документом, а не викладено в самій позовній заяві, не може вважатись належним обґрунтуванням збільшення розміру витрат на правову допомогу.
Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч.4 ст.137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 7000 грн. є необґрунтованою та не співмірною з реальним обсягом правової допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, а також не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, яка обмежується виключно консультаціями, складанням процесуальних документів).
За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, а також часткове задоволення позову, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 5 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову, час, витрачений на надання таких послуг, а також відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді) та результатам розгляду справи судом. 
Таким чином, загальна сума судових витрат, які слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача складає 7 577,20 грн. (2 577,20 грн. + 5 000 грн.).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  (дата народження – ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (код ЄДРПОУ 42986956; місцезнаходження за адресою: м. Київ, Харківське шосе, буд. 19, оф. 2005) заборгованість за кредитним договором №777177713 від 20.11.2019р. в розмірі 53 089,93 грн. та суму коштів в розмірі 7 577,20 грн. в якості відшкодування судових витрат, тобто усього стягнути суму коштів в розмірі 60 667,13 грн. 
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем - в той же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст рішення складений 10 червня 2026 року.

Головуючий : В.М. Скляренко