Справа № 199/4979/25
(2/199/593/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

27.02.2026 року  Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді – Авраменка А.М.,
при секретарі судового засідання – Кріпаченко М.Д.,

за участю: представника позивача – Пилипенка С.В.,
відповідача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , третя особа – Акціонерне товариство «Укрсиббанк», про визнання права іпотекодержателя, –

ВСТАНОВИВ:

14 квітня 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 04 грудня 2006 року між відповідачем та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11089021000, за яким відповідач отримав кредит в розмірі, на строк із умовами повернення, визначеними договором. Виконання відповідачем, як позичальником, своїх договірних кредитних зобов`язань було забезпечено договором іпотеки №11089021000/3 від 04 грудня 2006 року, предметом іпотеки за яким стало нерухоме майно – нежитлове приміщення №37 по АДРЕСА_1 . В день укладення та посвідчення договору іпотеки приватним нотаріусом накладено заборону на відчуження зазначеного іпотечного нерухомого майна за реєстровим №10531. 11 червня 2012 року між позивачем та ПАТ «Укрсиббанк» укладено договір факторингу №4, на підставі якого позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором №11089021000 від 04 грудня 2006 року. Того ж дня між позивачем та ПАТ «Укрсиббанк» також було укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки (серія та номер 2459-2460), на підставі якого до позивача перейшло і право іпотекодержателя за вищевказаним договором іпотеки №11089021000/3 від 04 грудня 2006 року, про що було внесено відповідний запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно. Через неналежне виконання відповідачем своїх кредитних зобов`язань 26 травня 2021 року позивач на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку» у позасудовому порядку звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність. Право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за позивачем на підставі рішення державного реєстратора від 01 червня 2021 року. На підставі цього іпотека нерухомого майна була припинена відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку». Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року по справі №199/4586/21, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2023 року та постановою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року, визнано протиправним та скасовано вищевказане рішення державного реєстратора від 01 червня 2021 року, яким за позивачем зареєстровано право власності на предмет іпотеки, а також припинено право власності позивача на предмет іпотеки. За таких обставин, посилаючись на те, що іпотека нерухомого майна підлягає відновленню, оскільки підстава для її припинення внаслідок судового рішення відпала, а згідно із правовою позицією суду касаційної інстанції за обставин спірних правовідносин сторін належним способом захисту іпотекодержателя є вимога про визнання права іпотекодержателя, задоволення якої зумовлює внесення до відповідного державного реєстру запису про іпотекодержателя, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив визнати заним право іпотекодержателя за договором іпотеки №11089021000/3 від 04 грудня 2006 року, що дозволить позивачу в подальшому належним чином зареєструвати своє право іпотекодержателя і, за необхідності, реалізувати його.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано стороні позивача відповідний строк для усунення виявленого недоліку позову.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 05 травня 2025 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем виявленого недоліку його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 06 червня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 02 жовтня 2025 року, постановленою без оформлення окремого документу, однак із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав та обставин.
Відповідач, його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з тих підстав, що запис про іпотеку у відповідному державному реєстрі є чинним дотепер і не припинений, як і сама іпотека, що виключає необхідність задоволення позову та повторного внесення запису про іпотеку. Крім того, від сторони відповідача до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не мотивовано і не доведено порушення відповідачем прав позивача, як іпотекодержателя, відомості про припинення іпотеки так і не були внесені до державного реєстру речових прав, єдиним іпотекодержателем дотепер залишається позивач. Також представник відповідача зазначив, що правова позиція відповідача ґрунтується на припущеннях та відповідає законодавству, свідчить про неефективний спосіб захисту та про не згоду із рішення суду у справі №199/4586/21. Зазначив представник відповідача і про те, що наведена стороною позивача судова практика Верховного Суду є нерелевантною, оскільки така практика стосується внесення запису про припинення іпотеки, чого у спірних правовідносинах сторін немає.
У відповіді на відзив представник позивача заперечив правову позицію сторони відповідача, послався на те, що підстави припинення іпотеки передбачені ст.17 Закону України «Про іпотеку» і одна з них фактично була реалізована позивачем на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку», а тому іпотека припинилась в силу закону. Після реєстрації права власності на предмет іпотеки за позивачем того ж дня рішенням приватного нотаріуса внесено зміни до запису про іпотеку №42257638 про реєстрацію іпотеки, тобто за даними реєстру іпотекодавцем спірного майна став його власник – позивач. Позивач стверджує про відсутність в державному реєстрі запису про іпотеку нерухомого майна. Крім того, представник позивача заперечив обґрунтованість розміру та доведеність заявлених стороною відповідача витрат на професійну правничу допомогу.
Представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, в яких послався на суперечливість правової позиції позивача, який стверджує про припинення іпотеки в силу закону, а потім стверджує, що підстави для припинення іпотеки відсутні з огляду на, що кредитне зобов`язання відповідача перед позивачем не виконано, а отже і іпотека є діючою. Також представник відповідача відзначив, що позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, згідно якої відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Поряд з цим згідно інформаційної довідки від 31 березня 2025 року в розділі «Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки» знаходиться запис №42257638, відповідно до якого іпотекодавцем є відповідач, а іпотекодержателем є позивач. Також представник відповідач висловив припущення про наявність у позивача спору не з відповідачем, а з приватним нотаріусом Шрамовою В.М. та/або державним реєстратором Коноваленко А.В.
Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась.
За таких обставин, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи.
Вислухавши представників сторін та відповідача, а також дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач є власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_2 .
04 грудня 2006 року між ПАТ «Укрсиббанк», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено договір про надання споживчого кредиту №11089021000, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 150000 доларів США, зобов`язавшись його повернути до 03 грудня 2017 року в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором, сплативши за користування кредитом 12,2% річних, що підтверджується копією зазначеного кредитного договору з додатком.
Виконання відповідачем, як позичальником, його договірних зобов`язань із повернення кредиту за вищевказаним договором про надання споживчого кредиту №11089021000 від 04 грудня 2006 року забезпечено в повному обсязі договором іпотеки №11089021000/3 від 04 грудня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Кухтіною В.В. за реєстровим №10530. Предметом іпотеки є нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_2 . Внаслідок укладення такого договору іпотеки приватним нотаріусом в тією ж датою накладено заборону відчуження на предмет іпотеки, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру іпотек. Викладене підтверджується копією договору іпотеки, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
11 червня 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №4, за умовами якого фактор набув належних клієнтові прав вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту №11089021000 від 04 грудня 2006 року, що підтверджується копією договору факторингу з додатком.
Також 11 червня 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк», як цедентом, та позивачем, як цесіонарієм, укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. за реєстровим №2459-2460, за умовами якого позивач набув належних ПАТ «Укрсиббанк» прав іпотекодержателя за договором іпотеки №11089021000/3 від 04 грудня 2006 року, іпотекодавцем за яким є відповідач. Дані обставини підтверджуються копією договору відступлення прав вимоги з додатком, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2020 року, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року залишено без змін, у задоволенні позову ПрНВПФ «Алтей» до ОСОБА_1 про повернення в натурі безпідставно набутого майна відмовлено.
Відповідно до копії довідки-розрахунку залишку заборгованості за договором №11089021000, складеної позивачем, боржник (відповідач) станом на 08 квітня 2025 року має заборгованість у розмірі 102434,28 доларів США.
Рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шрамової В.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №58479292 від 01 червня 2021 року зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» право власності на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 42257253 від 26 травня 2021 року), що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
18 квітня 2022 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/4586/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Кей-Колект», третя особа – приватний нотаріус ДМНО Шрамова В.М., про скасування рішення та запису державного реєстратора – задовольнити частково, а саме вирішено: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шрамової Вікторії Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 червня 2021 року, індексний №58479292, за яким у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» право власності на нежитлове приміщення розташоване за адресою АДРЕСА_2 , запис про право власності №42257253 від 26 травня 2021 року 15:19:54 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна 2373652312101); припинити право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 42257253). В казане рішення суду залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2023 року, а також постановою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року. Копії вказаних судових рішень наявні в матеріалах справи.
На підставі вищевказаного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року у цивільній справі №199/4586/21 державним реєстратором 21 липня 2022 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про припинення речового права – права власності позивача на предмет іпотеки – нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_2 . Дані обставини підтверджуються копією інформаційної довідки з відповідного державного реєстру.
Як встановлено судом зі змісту копій інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його невід`ємних складових, вказаний державний реєстр та його складові не містять запису про припинення іпотеки, зокрема прав позивача як іпотекодержателя, за згаданим вище договором іпотеки №11089021000/3 від 04 грудня 2006 року. Наявний запис від 01 червня 2021 року за №42257638 про погашення запису про іпотеку в Державному реєстрі іпотек на підставі перенесення такого запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що не є тотожним запису про припинення іпотеки/права іпотекодержателя. В той же час, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно у розділі «Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки» містить дійсний дотепер запис про іпотеку №42257638 від 30 січня 2009 року, внесений приватним нотаріусом ДМНО Шрамовою В.М. з огляду на договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 11 червня 2012 року (реєстровий №2459-2460). Згідно такого запису іпотекодавцем є відповідач, а іпотекодержателем – позивач.
Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вищезазначених договорів, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.1054, 1055 ЦК України), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (ст.ст.3, 18 Закону України «Про іпотеку»).
Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти – гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.
Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом ст.ст.546, 547, 573 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись заставою, якою також може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. При цьому відповідно до ст.575 ЦК України різновидом застави є іпотека.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека – вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
За змістом норм ст.ст.3, 5, 18 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.574, 575, 577, 585 ЦК України іпотека, як форма застави, виникає і на підставі договору, який підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, крім випадків, встановлених частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про іпотеку»; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено Законом України «Про іпотеку».
За змістом ст.4 Закону України «Про іпотеку», ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Згідно ст.ст.7, 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Аналогічні положення містяться у нормах ст.ст.589, 590 ЦК України.
Нормою ст.37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; примусове відчуження земельної ділянки, іншого нерухомого майна відповідно до статті 14-1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться в тому числі на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили, у тому числі постанови господарського суду у справі про банкрутство (неплатоспроможність) про визнання боржника банкрутом - щодо припинення всіх обтяжень прав на майно боржника (крім тих, які застосовано у кримінальному провадженні).
За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).
Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку.
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року по справі №48/340).
У разі невідповідності відомостей, наведених у Державному реєстрі прав про припинення іпотеки, даним, зазначеним в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії, пріоритет має інформація, що міститься в названих документах (постанова Верховного Суду від 15 вересня 2020 року по справі №918/80/19).
Якщо в Державному реєстрі зареєстроване припинення права іпотеки, то повторна реєстрація права іпотеки на підставі договору іпотеки без згоди власника майна є протиправною. За загальним правилом частини першої статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання майном належать саме власнику. Укладаючи договір іпотеки, власник фактично надає згоду і на державну реєстрацію права іпотеки на підставі договору іпотеки, але така згода стосується саме первісної реєстрації, а не наступної реєстрації після реєстрації припинення іпотеки. Отже, за відсутності згоди власника майна на повторну державну реєстрацію права іпотеки її можна здійснити тільки на підставі судового рішення. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року по справі №910/12525/20.
Внесення нотаріусом до реєстру запису про припинення іпотеки є офіційним підтвердженням існування юридичного факту припинення іпотеки відповідно до підстав, передбачених положеннями чинного законодавства. Проте сам факт не створюється реєстраційною дією нотаріуса. Існування спірного запису в реєстрі про припинення іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права доводити обставини дійсності такої іпотеки в суді. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №910/73/17.
Якщо в державному реєстрі відсутні відомості про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження, особа, яка добросовісно спиралася на ці відомості (не знаючи і не маючи підстав знати про існування таких прав чи обтяжень), набуває право на таке майно без обтяжень і прав інших осіб. При цьому, якщо іпотекодержатель протягом тривалого часу не вчиняв дій щодо поновлення реєстрації права іпотеки після її скасування, а набувач майна придбав його за власні кошти та не був пов`язаний з боржником, такий набувач вважається добросовісним, а право іпотеки припиняється. Наведений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 березня 2025 року по справі №334/2049/23).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 зроблено висновок, що: виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру не впливає на чинність іпотеки. Іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; запис про іпотеку не може бути відновлений із моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають; у випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишилася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду в разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя; у справі з належною вимогою (зокрема, про визнання прав іпотекодержателя) суд має враховувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек зазначених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.
Належним способом захисту прав іпотекодержателя, відомості про право іпотеки якого були безпідставно виключені з відповідних державних реєстрів, і який вважає, що іпотека є і залишилася чинною, є вимога про визнання права іпотекодержателя щодо іпотечного майна (постанова Верховного Суду від 11 грудня 2024 року по справі №521/12780/19).
У випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання законної сили рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. Водночас запис про іпотеку не може бути відновлений із моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року по справі №345/709/20, а також у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року по справі №501/528/18, від 21 вересня 2022 року по справі №753/18628/19, від 19 жовтня 2022 року по справі №369/247/20, від 18 січня 2023 року у справі №686/11864/20, від 18 грудня 2024 року по справі №676/1132/23, від 24 лютого 2025 року по справі №638/17444/21.
Позов про визнання права іпотекодержателя необхідно розглядати саме як вимогу майнового характеру, оскільки, визнавши за собою таке право, іпотекодержатель набуває легітимного очікування успішної реалізації своєї можливості отримати у власність майно (нерухоме майно або грошові кошти) для задоволення своїх майнових вимог до боржника за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року по справі №906/1026/22).
У справі за позовом іпотекодержателя про визнання права іпотеки (чи про визнання права іпотекодержателя або визнання предметом іпотеки чи іпотечним майном) при відчуженні предмета іпотеки належним відповідачем є особа, яка набула статус іпотекодавця (набувач відповідного нерухомого майна) (постанова Верховного Суду від 08 січня 2025 року по справі №127/12920/23).
Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то з огляду на наведені вище норми законодавства і правові позиції судів касаційної інстанції обов`язковою передумовою/підставою для звернення до суду із позовною вимогою про визнання права позивача як іпотекодержателя (і задоволення такого позову) є невизнання такого права відповідачем та/або внесення запису до відповідного державного реєстру про припинення іпотеки за умови її дійсності/безпідставне виключення з відповідного державного реєстру відомостей про іпотеку/іпотекодержателя. Позивач у даній цивільній справі, пред`являючи позовні вимоги про визнання за ним права іпотекодержателя за договором іпотеки №11089021000/3 від 04 грудня 2006 року посилається на те, що в силу ст.17 Закон України «Про іпотеку» внаслідок набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки відповідне право позивача, як іпотекодержателя, було припинено, однак через подальше скасування рішенням суду від 18 квітня 2022 року рішення державного реєстратора та припинення цим же рішенням суду права власності позивача на предмет іпотеки, невиконання відповідачем своїх кредитних зобов`язань іпотека за вищевказаним договором залишається дійсною, як і право іпотекодержателя, що для забезпечення подальшої можливості звернення стягнення на предмет іпотеки має бути відображено у відповідному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом запису про державну реєстрацію іпотеки та відомостей про позивача як іпотекодержателя. При цьому позивач стверджує, що наразі Державний реєстр речових прав на нерухоме майно таких відомостей, з огляду на наведену історію правовідносин сторін, не містить. В той же час, як вбачається із правової позиції сторони відповідача, відповідач дійсність іпотеки, прав позивача як іпотекодержателя не заперечує. Більш того, як слідує зі змісту декількох наявних у справі копій інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його невід`ємних складових, до вказаного реєстру за наслідками набуття позивачем в позасудовому порядку права власності на предмет іпотеки запис про припинення іпотеки внесений такі не був. Таким записом про припинення, вочевидь, не може вважатись запис у Державному реєстрі іпотек про погашення раніше внесеного запису про іпотеку №42257638, оскільки таке погашення, як прямо зазначено зі змісту цього запису, здійснено через перенесення цього запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В свою чергу Державний реєстр речових прав на нерухоме майно в розділі «Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки» містить актуальний та чинний дотепер запис про іпотеку №42257638, у якому безпосередньо вказано, що іпотекодержателем є саме позивач на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки (реєстровий №2459-2460) від 11 червня 2012 року, а іпотекодержателем – відповідач.
За таких обставин, враховуючи, що внаслідок реалізації рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року у цивільній справі №199/4586/21, наявності у відповідача кредитної заборгованості за основним зобов`язанням (договір про надання споживчого кредиту №11089021000 від 04 грудня 2006 року) іпотека за договором іпотеки №11089021000/3 від 04 грудня 2006 року дотепер залишається чинною, як і запис про неї у відповідній частині Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дотепер зберігається і є дійсним, в цьому записі містяться актуальні та дійсні відомості про права позивача як іпотекодержателя, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через їх необґрунтованість та безпідставність.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню йому не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 524, 525, 526, 530, 546, 547, 573, 574, 575, 577, 585, 610, 611, 629, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.3, 18 Закону України «Про іпотеку», ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.1, 3, 4, 5, 17, 18, 33, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.4, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 158, 223, 240, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

 
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (ЄДРПОУ 378259968; адреса місцезнаходження: 01103, м. Київ, вул. Менделєєва, 12, офіс 94/1) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа – Акціонерне товариство «Укрсиббанк» (ЄДРПОУ 09807750; адреса місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12), про визнання права іпотекодержателя – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко