Справа № 727/4272/26 
Провадження № 1-кп/727/304/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Чернівці
Шевченківський районний суд м.Чернівців в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурорки ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 , 
захисника ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Шевченківського районного суду м. Чернівців обвинувальний акт по кримінальному провадженню, зареєстрованому 27 лютого 2026 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №12026262020000558 по обвинуваченню ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці Чернівецької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, студента денної форми навчання 4-го курсу факультету фізичної культури та здоров`я людини Чернівецького національного університету імені Юрія Фельковича, офіційно не працюючого, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України,

ВСТАНОВИВ:

27.02.2026 о 06:00 поліцейський офіцер громади відділу превенції Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області капітан поліції ОСОБА_6 , старший інспектор сектору контролю за обігом зброї Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області капітан поліції ОСОБА_7 та начальник сектору протидії домашньому насильству сектору превенції Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області старший лейтенант поліції ОСОБА_8 , які відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» є працівниками правоохоронного органу, заступили на відпрацювання міста Чернівці з пошуку осіб, які ухиляються від мобілізації та / або самовільно залишили місце несення служби, на службовому транспортному засобі марки «RENAULT» моделі «DUSTER» д.н.з. НОМЕР_1 .
Перебуваючи на патрулюванні близько 10:10 по вул. Південно-Кільцевій поблизу будинку № 5-Б в м. Чернівцях, працівники поліції виявили невідому особу, котра перебувала у прибудинковому проїзді та розпивала слабоалкогольний спиртний напій «РОМ-КОЛА», чим своїми діями вчинила адміністративне правопорушення, передбачене статтею 178 КУпАП. 
Враховуючи наявність в діях невідомої особи чоловічої статі порушень чинного законодавства, поліцейський офіцер громади ОСОБА_6 зупинив службовий транспортний засіб, та вирушив в напрямку невідомої особи чоловічої статі. Останній, побачивши працівника поліції, що наближається до нього, одразу розпочав рух в напрямку під`їзду будинку № 5-Б по вул. Південно-Кільцева в м. Чернівцях. Перебуваючи в приміщенні під`їзду № 1 вказаного будинку даний чоловік був затриманий працівниками поліції.
В подальшому, під час перебування працівників поліції в приміщенні під`їзду, із квартири АДРЕСА_2 вказаного будинку вийшов ОСОБА_4 та усвідомлюючи, що перед ним знаходяться працівники поліції, які перебували у форменому одязі та при виконанні службових обов`язків, поводячи себе зухвало та агресивно, виражаючи демонстративно до них явну неповагу, здійснюючи активні дії, направлені на перешкоджання (протидію) виконанню поліцейськими повноважень щодо не притягнення до адміністративної відповідальності особи, яку в подальшому було встановлено як ОСОБА_9 , не реагуючи на вимоги про припинення протиправної поведінки, переслідуючи мету спричинення поліцейським тілесних ушкоджень, наніс кулаком правої руки один удар в область обличчя поліцейського офіцера громади ОСОБА_6 . 
Після чого ОСОБА_4 скористався неможливістю офіцера громади жодним чином йому перешкоджати, з метою не притягнення ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності за вчинення ним правопорушення, відвів останнього за місцем власного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Внаслідок умисних, протиправних дій ОСОБА_4 поліцейському офіцеру громади ОСОБА_6 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді синців на спинці носа зліва та в підочній ділянці зліва, які згідно з висновком експерта № 116 - екс від 27.02.2026 відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився. Подав суду заяву в якій просив провести судовий розгляд без його участі. 
У відповідності до статті 325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду.
Суд, заслухавши думку прокурора, думку обвинуваченого та захисника, дійшов висновку, що судовий розгляд кримінального провадження можливо провести без участі потерпілого.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердив обставини вчинення ним злочину, свою вину визнав повністю. Вказав, що у вчиненому щиро кається, просив суд суворо його не карати. Обіцяв не вчиняти більше подібного.
Показання ОСОБА_4 відповідають фактичним обставинам обвинувачення і учасниками процесу не оспорюються.
Відповідно до частини 3 статті 349 КПК України суд, з`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази треба дослідити та порядок їх дослідження, визнавши недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, враховуючи, що учасниками судового провадження не оспорюються доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд, згідно з вимогами частини 2 статті 349 КПК України, обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого та оголошенням матеріалів кримінальної справи, які характеризують останнього. 
Суд вважає доведеним, що викладені в обвинуваченні діяння мали місце і містять склад кримінального правопорушення.
Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за частиною 2 статті 345 КК України, тобто умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
У постанові від 14.06.2018 (справа №760/115405/16-к) Верховний Суд зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, рішення від 12.04.2012 у справі «Довженко проти України» (Заява № 36650/03)), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Верховний Суд у постанові від 09.10.2018 (справа №756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для його виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Верховний Суд також зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 виду та міри покарання суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі статтею 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, а також відомості про особу обвинуваченого, зокрема, те, що він є особою молодого віку, раніше не судимий, навчається, за місце проживання характеризується позитивно, не перебуває на спеціальному обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра, потерпілий не пред`яви до нього претензій. 
Суд також враховує, що ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, у вчиненому щиро розкаялася. Наведені обставини, на підставі статті 66 КК України, суд визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого.
При цьому суд не визнає обтяжуючою обставиною, встановлену обвинувальним актом таку, як вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з виконанням потерпілим службового або громадського обов`язку, оскільки суд визнав ОСОБА_4 винним у вчиненні умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, що, відповідно, є кваліфікуючою ознакою вчиненого ОСОБА_10 злочину. Наведене відповідає роз`ясненням, наданим в абзаці другому пункту 4 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з яким, якщо якась із обставин, наведених у частини 1 статті 66, частині 1 статті 67 КК, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд при призначенні покарання не може ще раз ураховувати її як пом`якшуючу або обтяжуючу покарання обставину.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, беручи до уваги особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та ставлення обвинуваченого до вчиненого, відсутність тяжких наслідків, беручи до уваги те, що обвинувачений раніше несудимий, молодого віку, у потерпілого до нього немає претензій, суд реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 за вчинене кримінальне правопорушення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, встановленої частиною 2 статті 345 КК України.
Відповідно до вимог статті 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому суд враховує положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких: «Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом».
У рішенні від 18.02.2010 у справі «Гарькавий проти України» (Заява № 25978/07) Європейський суд з прав людини зазначив, «що, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Це право є найважливішим у демократичному суспільстві у розумінні Конвенції. Суд нагадує, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».
З урахуванням наведеного вище суд вважає, що наявні підстави для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, що також підтверджується його поведінкою після вчинення злочину та критичним ставленням до вчиненого, усвідомленням своєї провини і засудженням своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 є можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням випробувального строку, який буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення, та покладенням на нього обов`язків відповідно до частини 1 статті 76 КК України. 
Саме таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 21 квітня 2026 року ОСОБА_4 був продовжений запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених частиною 5 статті 194 КПК України.
Оскільки судом прийнято рішення про визнання ОСОБА_4 винним та призначення йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд вважає за необхідне запобіжний захід щодо ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили, залишити у виді домашнього арешту. 
Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до статті 100 КПК України.
Процесуальні витрати по даному кримінальному провадженню – відсутні. 
Цивільний позов – не пред`являвся. 
Керуючись статтями 100, 368-370, 371, 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки. 

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього судом обов`язки протягом іспитового строку тривалістю 1 (один) рік. 

Відповідно до статті 76 КК України покласти на ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Залишити ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та обов`язки, передбачені частиною 5 статті 194 КПК України, зокрема:
- прибувати до прокурора та суду за першою вимогою;
- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання та / або роботи;
- не залишати місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 22:00 по 06: 00 без дозволу прокурора або суду, за винятком необхідності перебувати в укритті під час повітряної тривоги.

Речові докази:
-Мобільний телефон марки «iPhone» модель «14 Pro» сірого кольору, повернутий ОСОБА_4 відповідно до розписки від 01.03.2026 – залишити в розпорядженні останнього. 

Вирок суду може бути оскаржений до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівців протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду, ухвалений у випадку визнання судом недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду. 
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя      ОСОБА_1