ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року
м. Київ

справа № 367/621/21
провадження № 61-4081св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року в складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.
Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що сторони перебували у шлюбі з 14 червня 2003 року, від якого у них є спільні діти.
Під час шлюбу вони придбали майно, а саме: житловий будинок загальною площею 101,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку загальною площею 0,0600 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0194, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку загальною площею 0,0013 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0195, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства; квартиру загальною площею 39,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Оскільки стосунки сторін погіршилися, вони не можуть досягти домовленості щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном, тому позивач звернувся до суду з цим позовом.
У заяві про збільшення позовних вимог від 25 липня 2024 року позивач зазначав, що відповідно до висновку судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 24 червня 2024 року загальна вартість набутого сторонами в період шлюбу нерухомого майна становить 5 226 600,00 грн. Таким чином, вартість частки кожного з подружжя у нерухомому майні, що є спільною власністю сторін, становить 2 613 300,00 грн.
ОСОБА_1 з урахуванням заяв про уточнення та збільшення позовних вимог просив у порядку поділу спільного майна подружжя:
виділити йому у власність: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер 3210900000:01:114:0194, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 0,0013 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0195, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 ;
виділити ОСОБА_2 у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ;
стягнути з нього на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 738 200,00 грн за перевищення вартості частки в спільній сумісній власності.
У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Зустрічний позов ОСОБА_2 обґрунтований тим, що 14 червня 2003 року між сторонами укладений шлюб. Під час шлюбу в сторін народилось двоє дітей.
Під час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства сторони, за їхні спільні сумісні кошти, придбали таке майно: житловий будинок загальною площею 101,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який був оформлений на ОСОБА_1 ; земельну ділянку загальною площею 0,0600 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0194, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка була оформлена на ОСОБА_1 ; земельну ділянку загальною площею 0,0013 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0195, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства), яка була оформлена на ОСОБА_1 ; квартиру загальною площею 39,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка була придбана на її ім`я; автомобіль марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору, дійсною вартістю 3 000,00 дол. США, який був зареєстрований за ОСОБА_1 .
Таким чином, оскільки зазначене майно придбане під час шлюбу за спільні кошти подружжя, то воно є спільною сумісною власністю подружжя.
Наразі стосунки сторін погіршилися, шлюбні відносини між ними припинено та рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 квітня 2021 року шлюб між ними було розірвано. Після припинення шлюбних відносин, угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не досягнуто.
Спірна нерухомість була придбана в інтересах сім`ї, при укладенні договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 він діяв за згодою другого із подружжя (дружини), яка надала згоду на придбання житлового будинку та земельних ділянок і така згода була посвідчена нотаріально. Отже, факт придбання вказаного майна у спільну сумісну власність подружжя відповідає вимогам закону та підтверджено умовами укладених договорів.
ОСОБА_2 просила в порядку поділу спільного майна подружжя:
визнати за нею право власності на:
- 1/2 частку житлового будинку загальною площею 101,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 516;
- 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 3210900000:01:114:0194, загальною площею 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 520;
- 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 3210900000:01:114:0195, загальною площею 0,0013 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 524;
- 1/2 частку автомобіля марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору;
- 1/2 частку квартири загальною площею 39,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М. С. 29 травня 2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3053 як на частку у спільному майні подружжя;
визнати за ОСОБА_1 право власності на:
- 1/2 частку житлового будинку загальною площею 101,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 516;
- 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 3210900000:01:114:0194, загальною площею 0,0600 га, що розташована за адресою: : АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 520;
- 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 3210900000:01:114:0195, загальною площею 0,0013 га, що розташована за адресою: : АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т.М. 31.05.2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 524;
- 1/2 частку автомобіля марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору;
- 1/2 частку квартири загальною площею 39,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М. С. 29 травня 2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3053 як на частку у спільному майні подружжя;
стягнути зі ОСОБА_1 на її користь судовий збір в розмірі 6 810,00 грн та витрати, пов`язані з розглядом справи, на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02 серпня 2022 року об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя зі справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:
1/2 частку житлового будинку загальною площею 101,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 516;
1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 3210900000:01:114:0194, загальною площею 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 520;
1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 3210900000:01:114:0195, загальною площею 0,0013 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т.М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 524;
1/2 частку автомобіля марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору;
1/2 частку квартири загальною площею 39,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М. С. 29 травня 2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3053 як на частку у спільному майні подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на:
1/2 частку житлового будинку загальною площею 101,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 516;
1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 3210900000:01:114:0194, загальною площею 0,0600 га, що розташована за адресою: : АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 520;
1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 3210900000:01:114:0195, загальною площею 0,0013 га, що розташована за адресою: : АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т.М. 31.05.2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 524;
1/2 частку автомобіля марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору;
1/2 частку квартири загальною площею 39,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М. С. 29 травня 2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3053 як на частку у спільному майні подружжя.
Стягнено із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6 810,00 грн.
У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Проте грошові кошти в якості грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності подружжя не внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду.
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Встановивши, що спірне майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі й це оспорюється сторонами, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя, суд дійшов висновку про задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. При цьому суд вважав за необхідне здійснити поділ спільного майна подружжя в розмірі 1/2 кожному з подружжя.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи заперечення ОСОБА_2 щодо отримання компенсації за частку в спільному майні та беручи до уваги принцип рівності часток.
Крім того, суд вказав про необхідність стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 6 810,00 грн.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 жовтня 2024 року скасовано та ухвалено у цій справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено повністю, а позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
У порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_1 у власність: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1 612 400,00 грн; земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0194, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0013 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0195, для ведення особистого селянського господарства , що розташована за адресою: в АДРЕСА_1 , загальною вартістю земельних ділянок 1 739 100,00 грн, а всього майна на загальну суму 3 351 500,00 грн.
В порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_2 у власність: квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 1 875 100,00 грн.
Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 738 200,00 грн за перевищення вартості частки в спільній сумісній власності.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ автомобіля марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у цій справі в розмірі 31 095,25 грн.
Апеляційний суд виходив з того, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір щодо порядку поділу спільного набутого сумісного майна подружжя, а саме: житлового будинку загальною площею 101,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки загальною площею 0,0600 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0194, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельної ділянки загальною площею 0,0013 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0195, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства); квартири загальною площею 39,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіля марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору. Вказане майно було придбано сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі.
Разом з цим, сторони не дійшли згоди щодо порядку поділу майна і суд першої інстанції своїм рішенням фактично здійснив поділ спірного майна шляхом переведення вказаного майна зі статусу спільного сумісного, у статус спільного часткового майна, визнавши за кожним із сторін по 1/2 частки цього майна. Тобто спір між сторонами залишився не вирішений по суті.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Матеріали справи свідчать, що за клопотанням позивача ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 21 березня 2024 року в цій справі була призначена судова оціночно-будівельна та оціночно-земельна експертизи. Згідно з висновком експерта № 776/06-2024 за результатами судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 24 червня 2024 року дійсна (ринкова) вартість: спірного житлового будинку становить 1 612 400,00 грн; земельних ділянок - 1 739 100,00 грн; однокімнатної квартири - 1 875 100,00 грн.
Відповідач ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом, крім вказаного нерухомого майна, про яке зазначав позивач, заявила вимоги про поділ також і автомобіля марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору. Проте доказів щодо ринкової вартості вказаного автомобіля суду не подавала, та не просила суд здійснити його оцінку.
За таких обставин апеляційний суд вважав, що загальна вартість нерухомого майна набутого сторонами за період шлюбу становить 5 226 600,00 грн, а частка кожного із сторін, виходячи із частини першої статті 70 СК України, становить 2 613 300,00 грн.
На переконання апеляційного суду, як вбачається з обсягу заявленого до спору нерухомого майна, здійснити його поділ за ідеальними частками з виділенням кожному зі сторін частини нерухомого майна саме в межах вартості частки кожного зі сторін в розмірі 2 613 300,00 грн не є можливим. Тому апеляційний суд зробив висновок про необхідність врахування обставин придбання вказаного майна та провести поділ між сторонами вказаного нерухомого майна, виходячи з того, на кого зі сторін воно оформлювалося при укладенні правочинів щодо набуття права на майно.
Матеріали справи свідчать, що покупцем за договорами купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельних ділянок загальною площею 0,0600 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0194, та загальною площею 0,0013 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0195, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 був саме позивач у справі ОСОБА_1 , а відповідач ОСОБА_2 як дружина надавала згоду на укладення вказаних правочинів в інтересах сім`ї, що підтверджує факт набуття майна у спільну сумісну власність подружжя. Водночас покупцем за договором купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею 39,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 виступила саме відповідач ОСОБА_5 , а позивач ОСОБА_1 як чоловік покупця надавав згоду на укладення вказаного правочину в інтересах сім`ї, що підтверджує факт набуття майна у спільну сумісну власність подружжя.
З урахуванням вказаних обставин апеляційний суд дійшов висновку про необхідність поділу вказаного майна між подружжя шляхом поділу вказаного майна реально (фактично), а саме шляхом виділення позивачу ОСОБА_1 у власність: житлового будинку вартістю 1 612 400,00 грн; земельних ділянок загальною вартістю 1 739 100,00 грн, а всього майна на суму 3 351 500,00 грн (1 612 400,00 грн +1 739 100,00 грн). Разом з цим в порядку поділу спільного майна подружжя апеляційний суд вважав за необхідне виділити відповідачу ОСОБА_2 у власність квартири вартістю 1 875 100,00 грн. При цьому, оскільки розмір частки кожного із подружжя у спірному майні становить 2 613 300,00 грн, а позивачу виділяється майно на суму 3 351 500,00 грн, що на 738 200,00 грн більше від ідеальної частки, а відповідачу - майно на суму 1 875 100,00 грн, що на 738 200,00 грн менше від ідеальної частки, то вказана різниця повинна бути стягнута із позивача у справі на користь відповідача.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо помилковості висновків суду першої інстанції про поділ між сторонами автомобіля марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору шляхом визнання за кожним із колишнім подружжям права на 1/2 частки цього автомобіля, апеляційний суд врахував, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється поділ майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Установивши, що автомобіль марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору, придбаний ще 09 червня 2006 року, тобто під час шлюбу сторін, а тому він є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами.
Посилання позивача на те, що під час розгляду цієї справи було встановлено, що вказаний автомобіль був проданий ОСОБА_1 , 16 грудня 2021 року ОСОБА_6 суд вважав безпідставним, адже матеріали справи доказів щодо відчуження автомобіля не містять. Так, наданий відповідачем ОСОБА_2 лист начальника ТСЦ МВС №3247 від 18 червня 2021 року № 31/10/3247-13Аз підтверджує факт реєстрації спірного автомобіля за ОСОБА_1 у період шлюбу 09 вересня 2006 року, що відповідно до частини першої статті 60 СК України свідчить про набуття вказаного майна у спільну сумісну власність. Проте при зверненні до суду із вимогами про поділ вказаного автомобіля відповідач не надала належні та допустимі докази щодо вартості цього автомобіля станом на час звернення із позовом (вересень 2021 року) чи на час вирішення судом спору (жовтень 2024 року).
Крім того, спосіб захисту порушеного права, який обраний відповідачем, шляхом визнання за сторонами права по 1/2 частки автомобіля є неправильним, оскільки автомобіль є неподільною річчю і задоволення вимог у спосіб зазначений відповідачем не призведе до вирішення спору по суті.
Водночас вирішити вказаний спір між сторонами у інший спосіб, а саме шляхом стягнення із ОСОБА_1 на користь відповідача вартості 1/2 частки вказаного автомобіля суд апеляційної інстанції не може, адже сторони не подавали до суду належних доказів щодо його ринкової вартості. За таких обставин вимоги ОСОБА_2 у відповідній частині не підлягають задоволенню, як такі що не доведенні належними та допустимими доказами.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору між сторонами. Тому рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_2 .
Крім того, матеріали справи свідчать, що позивач при зверненні до суду з позовом сплатив судовий збір у розмірі 6 700,00 грн, здійснив оплату вартості проведеної у справі судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи в розмірі 14 338,80 грн, а також поніс витрати зі оплати судового збору при поданні апеляційної скарги у розмірі 10 056,45 грн. Всього витрати позивача становлять 31 095,25 грн.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог, заявлених ОСОБА_1 , то з урахуванням норм частин першої та другої статті 141 ЦПК України він має права на компенсацію витрат, понесених при вирішенні цього спору за рахунок відповідача.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У березні 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 . Просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди достовірно встановили, що відповідно до висновку експертизи від 24 червня 2024 року № 776/06-2024, який наявний в матеріалах справи, загальна вартість майна, набутого сторонами під час шлюбу, становить 5 226 600,00 грн. В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просив здійснити поділ спільного майна подружжя таким чином: йому виділити: 1) житловий будинок вартістю 809 000,00 грн з усією побутовою технікою, меблями, які також мають свою вартість та про які взагалі не згадує позивач; 2) земельну ділянку загальною площею 0,0600 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0194, вартістю 132 000,00 грн (фактично значно дорожча); 3) земельну ділянку загальною площею 0,0013 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0195, вартістю 2 860,00 грн (фактично значно дорожча); відповідачу ОСОБА_2 виділити: 1) квартиру; 2) грошову компенсацію. Проте у додаткових пояснення, які наявні в матеріалах справи, представник ОСОБА_2 зазначала про те, як і повідомлялось у відзиві, у власності ОСОБА_1 також залишається спільний автомобіль марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору, вартістю близько 3 000,00 дол. США. При цьому, наголошено, що ОСОБА_2 категорично заперечує прози стягнення із ОСОБА_1 грошової компенсації на її користь замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, земельні ділянки. Водночас у судовому засіданні не заперечували проти визначення ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишення майна у їх спільній частковій власності. Оскільки такі вимоги ОСОБА_1 не ставились в позовній заяві, ОСОБА_2 вважала, що у задоволенні його позову належить відмовити;
суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельні ділянки, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Проте грошові кошти в якості грошової компенсації замість частки другого із подружжя у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 не внесені на депозитний рахунок суду протягом всього часу розгляду справи;
вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одною з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки спірне майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення вимог про поділ спільного майна подружжя шляхом визначення ідеальних часток кожного з подружжя в цьому майні без його реального поділу;
внесення суми на депозит суду є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку в спільному майні. Присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для реального поділу майна, враховуючи заперечення відповідача щодо отримання компенсації за її частку в спільному майні та принцип рівності часток;
апеляційний суд зробив висновок, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Проте суд апеляційної інстанції проігнорував та не надав правового обґрунтування тому, що спірне нерухоме майно - житловий будинок, земельні ділянки та квартира є подільними речами, їх можливо поділити та у встановлений законом спосіб виділити кожному з подружжя частку в натурі. Крім того, апеляційний суд вказав, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозит ний рахунок суду;
при задоволенні вимог апеляційної скарги суд апеляційної інстанції посилався на те, що під час вирішення спору про поділ майна, суд може не погодитися з запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. При цьому суд посилався на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 615/1364/16-ц (провадження №61-6575св19), від 17 серпня 2022 року в справі № 522/8676/20 (провадження № 61-1714св22). Проаналізувавши постанови Верховного Суду, на які посилався суд як на підставу задоволення апеляційної скарги та здійснення поділу подільного майна, як того просив позивач за первісним позовом, апеляційний суд не врахував, що правовідносини у вказаних справах та у справі, яка переглядалася, не є подібними;
суд апеляційної інстанції умисно не дослідив ту обставину, що у будинку, який фактично присуджено   ОСОБА_7 , проживає ОСОБА_2 із спільними дітьми, а саме неповнолітньою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повнолітньою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Більш того, спірний житловий будинок був пошкоджений внаслідок збройної агресії російської федерації і відновлений за власні кошти та зусиллями ОСОБА_2 . Копія заяви від 09 травня 2022 року про пошкоджене майно, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 , фото знімків пошкодженого майна, скріншот повідомлення про пошкоджене майно із застосунку «Дія» містяться у матеріалах даної цивільної справи. Крім того, саме вона, користуючись спірним житловим будинком, сплачує комунальні послуги, несе витрати на утримання майна.   ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року у будинку не проживає, дітьми не цікавиться, перебуває на території Німеччини та в Україну приїжджати не збирається;
апеляційний суд врахував, що вартість майна, яке підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. На переконання суду, загальна вартість нерухомого майна набутого сторонами за період шлюбу становить 5 226 600,00 грн, тобто частка кожного із сторін виходячи із положень частини першої статті 70 СК України становить 2 613 300,00 грн. Оскільки суд вважав, що обсяг заявленого до спору нерухомого майна свідчить про неможливість здійснення його поділу за ідеальними частками із виділенням кожному із сторін частини нерухомого майна (саме в межах вартості частки кожного із сторін в розмірі 2 613 300,00 гри), тому суд врахував обставини придбання вказаного майна та здійснив його поділ між сторонами, виходячи із того, на кого із сторін воно оформлювалося при укладенні правочинів. Такий висновок апеляційного суду є необґрунтованим та помилковим;
спірний автомобіль марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору, дійсною вартістю 3 000,00 дол. США, був зареєстрований за ОСОБА_1 та надалі, після розірвання шлюбу, відчужений ним. Відповідно до листа начальника ТСЦ МВС № 3247 від 18 червня 2021 року спірний автомобіль з 09 вересня 2006 року зареєстрований за ОСОБА_1 . Тому суд першої інстанції правомірно здійснив поділ вказаного майна з урахуванням принципу рівності часток у праві власності.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 367/621/21 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У травні 2025 року матеріали справи № 367/621/21 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 17 квітня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 771/2303/18, від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, від 18 січня 2017 року в справі № 405/343/15-ц, від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц, від 27 лютого 2019 року в справі № 464/7011/16-ц, від 22 листопада 2018 року в справі № 389/3345/15-ц, від 19 лютого 2020 року в справі № 615/1364/16-ц, від 17 серпня 2022 року в справі № 522/8676/20, від 23 червня 2020 року в справі № 696/1693/15-ц, від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 14 червня 2003 року відділом РАГС Подільського РУЮ у м. Києва зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства, позивачем та відповідачем, за їхні спільні сумісні кошти було придбано таке майно:
1) житловий будинок загальною площею 101,2 кв. м, що знаходиться за адресою: : АДРЕСА_1 , зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 516, який був оформлений на ім`я ОСОБА_1 ;
2) земельна ділянка загальною площею 0,0600 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0194, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 520, яка була оформлена на ім`я ОСОБА_1 ;
3) земельна ділянка загальною площею 0,0013 га, кадастровий номер 3210900000:01:114:0195, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 31 травня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 524, яка була оформлена на ім`я ОСОБА_1 ;
4) однокімнатна квартира загальною площею 39,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М. С. 29 травня 2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3053, яка була оформлена ім`я ОСОБА_2 ;
5) автомобіль марки «LADA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, білого кольору, дійсною вартістю 3 000,00 дол. США, який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 .
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 квітня 2021 року в справі № 367/618/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірваний.
Позиція Верховного Суду
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
У статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частин першої - другої, четвертої - п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
Під час поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року в справі № 553/3266/15-ц (провадження № 61-1507св22)).
У разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 (провадження 
№ 14-40цс21)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2025 року в справі № 466/2128/23 (провадження № 14-96цс25) зазначено, що: «аналіз наведених приписів ЦК України дає підстави для висновку, що як механізм, визначений статтею 365 ЦК України, для якого законодавець визначив умови застосування, так і механізм, встановлений статтею 364 ЦК України, з урахуванням урегульованих у пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, повинен враховувати певні критерії, які спонукають суд під час вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, враховувати баланс інтересів сторін. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, під час вирішення подібної категорії спорів суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Механізм реалізації статті 364 ЦК України, що був закладений законодавцем з метою вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, з огляду на принципи розумності, добросовісності та справедливості не може функціонувати без урахування спроможності інших співвласників виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, щоб це не становило надмірного тягаря для них».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2026 року в справі № 296/2109/23 (провадження № 61-359св25) вказано, що «майно колишнього подружжя може бути поділене між ними різними способами. У цій справі ставиться питання про виділення спірного майна у власність відповідача та стягнення із нього грошової компенсації. Верховний Суд враховує, що згідно зі статтею 364 ЦК, яка має назву «Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності», право на отримання одним зі співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки від інших співвласників визначено саме за умови неможливості виділу її в натурі. Приписи статті 364 ЦК хоч і визначають можливість отримання одним зі співвласників такої компенсації, проте не встановлюють умов чи обставин, за яких стягнення такої компенсації можливе в судовому порядку за умови відсутності згоди інших співвласників. Водночас у статті 365 ЦК визначено по суті зворотній механізм, а саме припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників: право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Отже, і стаття 364, і стаття 365 ЦК визначили механізми припинення для одного чи декількох співвласників частки у праві на об`єкт спільної сумісної власності, і такий механізм залежить від правового результату, якого хоче досягнути співвласник, який ініціює вирішення спору. Аналіз наведених приписів ЦК дає підстави для висновку, що як механізм, визначений статтею 365 ЦК, для якого законодавець визначив умови застосування, так і механізм, встановлений статтею 364 ЦК, з урахуванням урегульованих у пункті 6 статті 3 ЦК засад справедливості, добросовісності та розумності, повинен враховувати певні критерії, які спонукають суд під час вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, враховувати баланс інтересів сторін. У спірних правовідносинах підлягають застосуванню висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постанові від 10 грудня 2025 року у справі № 466/2128/23. Так, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час вирішення спорів за вимогою одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні, яким є житло, шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, підлягає врахуванню майновий стан відповідача (відповідачів), а саме можливість сплатити компенсації вартості частки, право позивача на яку припиняється та передається відповідачу (відповідачам), та чи не призведе виконання відповідного рішення про стягнення компенсації до звернення стягнення на ту частку, право на яку передано іншим співвласникам відповідним судовим рішенням. Присудження компенсації на користь одного співвласника вартості його частки з інших співвласників за умови неможливості виділу її у натурі з неподільної речі не може відбуватися, якщо виконання такого рішення призведе до звернення стягнення на цю ж річ, яка є єдиним житлом. Таким чином, встановлення обставин, які стосуються можливості сплатити компенсацію вартості частки та втрати єдиного житла, впливає на правильність вирішення спору, такі аргументи були одним із ключових доводів відповідача.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
Процесуальний закон не містить підстав не враховувати при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 (з урахуванням заяв про уточнення та збільшення позовних вимог) просив у порядку поділу спільного майна подружжя: виділити йому у власність житловий будинок та земельні ділянки; виділити ОСОБА_2 у власність квартиру та стягнути з нього на користь відповідача кошти за перевищення вартості частки в спільній сумісній власності;
при зверненні до суду з зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 просила визнати за сторонами право власності на частки на житловий будинок, земельні ділянки, квартиру та автомобіль;
вирішуючи спір у цій справі та здійснюючи поділ спільного майна подружжя, за варіантом який запропонувала ОСОБА_2 , тобто шляхом визнання за сторонами права по 1/2 частки всього майна: житлового будинку, земельних ділянок, квартири та автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Оскільки грошові кошти в якості грошової компенсації замість частки ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності подружжя не внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду, а також враховуючи її заперечення щодо отримання компенсації за частку в спільному майні та беручи до уваги принцип рівності часток, суд відмовив у поділі майна за варіантом який пропонував ОСОБА_1 ;
апеляційний суд з висновком суду першої інстанції не погодився та вказав, що сторони не дійшли згоди щодо порядку поділу майна і суд першої інстанції своїм рішенням фактично здійснив поділ спірного майна шляхом переведення вказаного майна зі статусу спільного сумісного, у статус спільного часткового майна, визнавши за кожним із сторін по 1/2 частки цього майна;
проте апеляційний суд не врахував, що під час вирішення спорів про поділ майна подружжя суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар;
при цьому встановлення вказаних обставин впливає на правильність вирішення спору;
апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, в порушення вимог статті 367 ЦПК вказані обставини не перевірив і відповідних висновків не зробив;
крім того, встановивши, що автомобіль станом на час подання як первісного, так і зустрічного позовів був зареєстрований за       ОСОБА_10 , що підтверджується листом начальника ТСЦ МВС №3247 від 18 червня 2021 року № 31/10/3247-13Аз, тобто спірний автомобіль набуто за час шлюбу і він належить до спільного майна подружжя, а факт його відчуження не доведено, суд апеляційної інстанції помилково вважав, що спосіб захисту порушеного права, який обраний відповідачем, шляхом визнання за сторонами права по 1/2 частки автомобіля є неправильним. 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК).
За таких обставин постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку наведеним касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту ухвалення постанови касаційного суду постанова Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко