Справа № 758/14694/17 
Категорія 19 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2026 року
Подільський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Будзан Л.Д.,
за участю секретаря судового засідання - Топоровського М.О.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представників позивача - Дуба С.В., Орлова А.П.,
представника відповідача - Якимовича О.В.,
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування нерухомого майна удаваним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 04.05.2017 удаваним, визнати вказаний договір дарування договором доручення.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що власником спірної квартири з 12.05.2004 була дружина її діда ОСОБА_3 - ОСОБА_2 . Стверджує, що ОСОБА_2 була лише номінальним власником квартири, оскільки кошти на її придбання надала її мати ОСОБА_2 . Зазначає, що одразу після купівлі вказаної квартири вони з мамою - ОСОБА_2 переїхали у спірну квартиру, там постійно проживають та сплачують усі платежі. При цьому відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодного дня у вказаній квартирі не проживали. Після погіршення родинних стосунків з дідом ОСОБА_3 - його дружина ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом виселення позивача з спірної квартири, однак рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21.12.2016 скасовано рішення Подільського районного суду міста Києва від 21.12.2016 та ухвалено нове, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні вказаного позову. Наголошує, що представником ОСОБА_2 у вказаній цивільній справі був адвокат ОСОБА_4, якому 04.05.2017 ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру за договором дарування. ОСОБА_4 після набуття права власності на квартиру одразу почав вживати заходів щодо виселення позивача з квартири: звернувся до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про зняття її з реєстрації, яка 13.07.2017 відмовила у задоволенні такої заяви, а 07.06.2017 подав позов до Окружного адміністративного суду м. Києва про визнання протиправним та скасування рішення Подільської РДА щодо відмови у знятті з реєстрації позивача. Враховуючи те, що ОСОБА_4 є сторонньою особою для ОСОБА_2 , вважає, що в останньої не було жодних причин дарувати йому квартиру. При цьому, в договорі дарування ціна квартири знижена більше як в 3,5 рази, та реальна її вартість на той час складала близько 107 тисяч доларів США, була надзвичайно цінною річчю для ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які є особами похилого віку, мають невелику пенсію, у них відсутні кошти на якісне медичне обслуговування. Вважає, що договір дарування є удаваним, вчиненим для приховання іншого правочину, а саме договору доручення, за яким ОСОБА_2 фактично уповноважила ОСОБА_4 знову звернутися до суду вже від свого імені, як власника квартири, з позовом про виселення позивача. Тому, зважаючи на вимоги ст. 235 ЦПК України, просить задовольнити її позов шляхом визнання спірного договору удаваним та визнання його договором доручення. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2017, головуючим суддею у справі визначено Супрун Г.Б.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.
В травні 2018 року відповідач ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказав на те, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних правових наслідків, його з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пов`язують тривалі дружні відносини (знайомі більше 15 років), у складних ситуаціях він допомагав їм як фінансово, так і морально. Зазначає, що вартість квартири, що зазначена в договорі цілком відповідає реальній ринковій ціні на той період, відомості щодо отримання квартири у власність за договором дарування він зазначив у щорічній декларації. Наголошує, що не має можливості користуватися вказаною квартирою лише у зв`язку з тим, що позивач чинить йому перешкоди. Посилається на те, що позивач не є стороною договору дарування квартири, протягом тривалого часу користувалася квартирою без наявності правових підстав, тому вона не довела факту порушення її прав оскаржуваним договором, та відповідно, право на звернення до суду з позовом.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2018, головуючим суддею визначено суддю Васильченка О.В.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 23.10.2019 провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням суду у справі №758/5870/18 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця та визнання покупцем позивачів за цим договором.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2021, головуючим суддею визначено суддю Скрипник О.Г.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2024, головуючим суддею визначено суддю Будзан Л.Д.
Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва Будзан Л.Д. від 23.01.2024 вказану цивільну справу прийнято до провадження.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 06.08.2024, поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.
У вересні 2024 року представник позивача подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив продовжити судовий розгляд за наступними позовними вимогами: визнати спірний договір дарування квартири удаваним; визнати спірний договір дарування квартири недійсним; визнати спірний договір дарування квартири договором доручення.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 12.09.2024, прийнято заяву позивача про зміну предмету позову.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в позові.
Представники позивача - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 наполягали на задоволенні позовних вимог, вказали, що спірний договір дарування спрямований на виселення позивача з квартири, фактично є договором доручення, що вказує на його недійсність.
Третя особа ОСОБА_2 просила суд задовольнити позовні вимоги.
Відповідач ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Також повідомив суду, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виїхали до російської федерації, та проживають там на даний час.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином шляхом розміщення судових повісток на сайті Судова влада України, жодних клопотань не подавали, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалися.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом встановлено, що 12 травня 2004 року укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 купила за ціною 10 000 гривень квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки від 04 листопада 2015 року, місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно з актом комісії в складі майстрів техдільниці ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 від 11 листопада 2015 року про обстеження квартири, на момент обстеження та складання акту в квартирі АДРЕСА_1 була присутня позивач ОСОБА_1 , фактичне проживання позивача ОСОБА_1 за вказаною адресою засвідчують сусіди з 2004 року.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21.12.2016 скасовано рішення Подільського районного суду міста Києва від 21.12.2016 у цивільній справі №758/11190/15ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом виселення, та ухвалено нове, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову. Вказане рішення суду набрало законної сили.
Відповідно до копії довіреності від 17.08.2015 ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 представляти її інтереси в усіх судових установах України та інших органах влади.
04 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 4 вказаного договору вартість квартири складає 799 200 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача вказував на те, що  оспорюваний договір дарування від 04.05.2017 фактично укладений з метою приховати договір доручення, за яким ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 на вчинення дій, спрямованих на виселення її онуки ОСОБА_1 з спірної квартири, після того, коли рішенням Апеляціного суду міста Києва від 21.12.2016 відмовлено у задоволенні її позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом виселення.
Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20).    Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».         Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16 (провадження № 14-498цс18) зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним». 
Як вбачається з тексту договору дарування спірної квартири - він укладений та посвідчений у присутності нотаріуса, зміст договору був підписаний сторонами, їх особи та їх дієздатність була перевірена, сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину).
Відповідно до п.10 спірного договору дарування, сторони засвідчують, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника.     Пунктом 9 договору сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, є усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не має характеру фіктивного чи удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. У зв`язку з цим не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що відповідачі мали на меті приховати надання доручення ОСОБА_2 . ОСОБА_4 на вчинення дій щодо виселення позивача з спірної квартири шляхом дарування квартири, оскільки позивачем не надано доказів наявності волі сторін договору, спрямованої на укладення саме договору доручення.
Посилання сторони позивача на те, що після набуття права власності на квартиру ОСОБА_4 звернувся до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про зняття її з реєстрації, та 07.06.2017 подав позов до Окружного адміністративного суду м. Києва про визнання протиправним та скасування рішення Подільської РДА щодо відмови у знятті з реєстрації позивача, що свідчить про продовження дій ОСОБА_2 щодо виселення позивача з квартири через нового власника ОСОБА_4 , суд оцінює критично, оскільки вважає такі дії ОСОБА_4 спрямованими на реалізацію права власності на квартиру шляхом вільного користування останньою, оскільки у належній йому квартирі без його згоди, як власника, фактично проживає стороння особа.
При цьому, на даний час позивач ОСОБА_1 , її мати ОСОБА_2 продовжують проживати у спірній квартирі.
Доводи сторони позивача про те, що оспорюваний договір дарування був позбавлений будь-якого економічного сенсу, обдарований не пов`язаний з дарувальником будь-якими родинними відносинами, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є особами похилого віку з незначними доходами, що в цілому засвідчує удаваність укладеного правочину, суд до уваги не приймає, оскільки такі доводи жодним чином не засвідчують спрямованість волі сторін договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, а ніж передбачено договором дарування та не підтверджують неможливість укладення саме договору дарування між сторонами.
Суд критично оцінює посилання позивача на те, що фактичним власником спірної квартири у 2004 році була її мати ОСОБА_2 , оскільки надала кошти на придбання вказаної квартири, право власності на яку було оформлено за відповідачем ОСОБА_2 , оскільки як вбачається з даних ЄДРСР постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року (справа №758/5870/18) залишено без змін рішення Подільського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним в частині покупця та визнання покупцем позивачів за цим договором.
Щодо доводів позивача про те, що вона проживала у вказаній квартирі з 2004 року як член сім`ї відповідача ОСОБА_2 та оплачувала комунальні послуги, суд сприймає критично, оскільки такі докази не стосуються предмету спору та не заперечуються відповідачем ОСОБА_4 .
Посилання позивача на те, що ОСОБА_4 разом з іншими адвокатами з ТОВ «Інформаційно-юридична служба Альфа» був представником ОСОБА_2 за довіреністю від 17.08.2015, тому остання не могла подарувати йому квартиру, суд відхиляє з огляду на те, що наявність правовідносин із представництва між сторонами не є перешкодою для укладення між ними інших правочинів, зокрема договору дарування.
У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.          Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  
Таким чином, позивач не обґрунтував удаваності договору дарування квартири від 04 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з метою приховання іншого правочину, а саме договору доручення, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним.     Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово (зокрема у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17) звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Відповідно до ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Отже, обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як: вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо.
Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні.
За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.
Позивач ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваним договором дарування порушено її права або інтереси, і що саме задоволення позову про визнання договору дарування удаваним, недійсним, та визнання його договором доручення призведе до поновлення конкретного порушеного права позивача, за захистом якого вона звернулася до суду, оскільки визнання оспорюваного договору недійсним матиме правові наслідки лише для сторін правочину - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Інші наведені позивачем доводи в обґрунтування позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. 
Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В порядку ст. 133, 137, 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. 
На підставі викладеного, та керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 95, 128, 141, 223, 247, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування нерухомого майна удаваним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 ,, відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повні ім`я та найменування сторін:
позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ;
відповідач - ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний код невідомий;
відповідач - ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_7 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ;
третя особа - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 .
Рішення складено 22 травня 2026 року.

Суддя          Л.Д. Будзан