ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/1761/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.
за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,
представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Норма плюс" - адвоката Пустовіт Ю.Ю. (ордер АІ № 1669454 від 31.07.2024),
відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" - адвоката Підлипенського Д.В. (дов. від 20.01.2026 № 54),
третьої особи - акціонерного товариства "Комерційний Банк "Глобус" - не з`явилися,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - Оператор ГТС)
на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 (суддя Зеленіна Н.І.),
додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 (суддя Зеленіна Н.І.),
постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 (головуючий суддя: Демидова А.М., судді: Євсіков О.О. і Ходаківська І.П.) та
додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 (головуючий суддя: Демидова А.М., судді: Євсіков О.О. і Ходаківська І.П.)
у справі № 910/1761/25
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Норма плюс" (далі - Товариство)
до Оператора ГТС,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - акціонерне товариство "Комерційний Банк "Глобус" (далі - Банк),
про стягнення заборгованості у розмірі 1 559 134,80 грн.
За результатами розгляду касаційної скарг Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Товариство звернулося до суду з позовом до Оператора ГТС про:
- визнання банківської гарантії № 30693 від 02.01.2023, виданої Банком Оператору ГТС, такою, що не підлягає виконанню;
- стягнення заборгованості у розмірі 1 559 134,80 грн.
Позов обґрунтовано з посиланням на те, що роботи за укладеним сторонами договором про закупівлю послуг від 12.01.2023 № 4600007058 (далі - Договір) виконані позивачем у повному обсязі та прийняті відповідачем, відтак наявні підстави, передбачені статтею 27 Закону України "Про публічні закупівлі", для повернення суми банківської гарантії. Прострочення позивача у виконанні підрядних робіт за Договором зумовлено форс-мажорними обставинами та не впливає на обов`язок відповідача повернути суму банківської гарантії за наслідками виконання Договору.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 10.09.2025, зокрема: прийняв відмову позивача від позову в частині позовних вимог про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню; закрив провадження у справі в частині позовних вимог про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню.
Господарський суд міста Києва рішенням від 12.11.2025: позов задовольнив; стягнув з Оператора ГТС на користь Товариства грошові кошти в сумі 1 559 134,80 грн.
Господарський суд міста Києва додатковим рішенням від 02.12.2025: заяву Товариства про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору задовольнив частково; стягнув з Оператора ГТС на користь Товариства 40 000 грн витрат на професійну правничу допомогу; у задоволенні іншої частини заяви відмовив.
Північний апеляційний господарський суд постановою від 19.02.2026 зазначені рішення і додаткове рішення Господарського суду міста Києва залишив без змін.
За висновками судів попередніх інстанцій, позивачем роботи за Договором виконані у повному обсязі, а відповідачем роботи прийняті без будь-яких зауважень 16.12.2024, що підтверджується долученими до матеріалів справи документами. З моменту повного виконання позивачем зобов`язань за Договором та проведення остаточних розрахунків у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення забезпечення виконання Договору, що не було виконано відповідачем у порушення вимог статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункту 10.9.6 Договору.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції оцінив співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, ціною позову та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, враховував незначний рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, велику кількість спорів між сторонами в тих самих правовідносинах, що перебувають у провадженні судів, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору. З огляду на визначені практикою ЄСПЛ принципи та виходячи із засад розумності та справедливості, зважаючи на те, що позов було задоволено, суд дійшов висновку, що обґрунтованим та розумним розміром компенсації позивачеві за надану правову допомогу є 40 000 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 
Щодо вимоги позивача про стягнення судового збору у розмірі 21 132,02 грн суд зауважив, що під час ухвалення рішення від 12.11.2025 судом здійснено розподіл судового збору. Ураховуючи, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 суд прийняв відмову позивача від позову в частині позовних вимог про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню, судовий збір, сплачений за немайнову вимогу у розмірі 2 422,40 грн, не підлягає присудженню позивачу за рахунок відповідача.
Із такими висновками погодився і апеляційний суд за наслідком перегляду додаткового рішення в апеляційному порядку.
Північний апеляційний господарський суд додатковою постановою від 08.04.2026: заяву Товариства про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнив частково; стягнув з Оператора ГТС на користь Товариства 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу; у задоволенні іншої частини заяви відмовив.
За висновком апеляційного суду таким, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), справедливості, необхідності та розумності їхнього розміру, та є співрозмірним із виконаною адвокатом роботою в суді апеляційної інстанції, є розмір витрат позивача в сумі 20 000 грн.
Не погоджуючись із рішенням, додатковим рішенням і постановою судів попередніх інстанції, Оператор ГТС звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій:
(1) обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає про порушення судами норм процесуального права, зокрема, статей 126, 129, частини першої статті 221 ГПК України (на обґрунтування оскарження додаткового рішення та постанови в частині його перегляду), та також неправильне застосування судами норм матеріального права (в частині оскарження рішення і постанови по суті спору), а саме: статей 560, 562, частини першої, другої статті 563, статей 566, статті 610 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 200 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та частини другої статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі", без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах:
- від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 (щодо тлумачення наведених норм ЦК України та ГК України у питанні визначення правової природи правовідносин банківської гарантії);
- від 01.04.2019 у справі № 910/2693/18 (щодо застосування статті 610 ЦК України у питанні визначення порушення зобов`язання);
- від 14.05.2025 у справі № 910/1759/24 (щодо застосування наведеної норми частини другої статті 27 Закону в контексті необхідності дослідження правових підстав отримання бенефіціаром коштів від гаранта);
- від 25.03.2025 у справі № 910/11352/24, від 25.09.2024 у справі № 910/1007/22, від 26.11.2024 у справі № 916/2168/22, від 12.12.2024 у справі № 911/826/23, від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24 та ін. (у зв`язку із незастосуванням частини першої статті 221 ГПК України);
- від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17, від 22.02.2022 у справі № 918/753/21, від 10.07.2025 у справі № 910/6694/24 та ін. (у зв`язку із неправильним застосуванням статей 126, 129 ГПК України);
(2) обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування положень статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі", викладених у постановах від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23 та від 25.03.2025 у справі № 910/11352/24, в силу їх помилковості, яка (на думку скаржника) полягає у суперечності положенням статей 568, 599 ЦК України, а також ряду висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 щодо застосування статті 200 ГК України і статей параграфу 4 глави 49 ЦК України, а також постановах від 02.06.2023 у справі № 914/2355/21, від 18.06.2024 у справі № 910/97/22, від 14.05.2025 у справі № 910/1759/24;
(3) обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини першої статті 568, статті 599 ЦК України у подібних правовідносинах у контексті правових наслідків належного виконання банківської гарантії - при наявності факту настання гарантійного випадку та виплати гарантом бенефіціару суми гарантії.
У цій касаційній скарзі Оператор ГТС просить:
- передати справу на розгляд Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду "з метою формування правових висновків та відступу актуальних висновків Верховного Суду, щодо яких йдеться в цій касаційній скарзі";
- скасувати оскаржувані рішення, додаткове рішення (в частині задоволення позовних вимог) і постанову судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким позов та заяву Товариства про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення.
Окрім того, Оператор ГТС звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою і на додаткову постанову суду апеляційної інстанції, в якій, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме: частини восьмої статті 129, частин першої, третьої статті 221 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у низці постанов Верховного Суду.
Просить скасувати додаткову постанову апеляційного суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Товариства про ухвалення додаткового рішення.
Товариство у відзиві на касаційні скарги заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх помилковість та про законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій, просить залишити їх без змін, а скарги - без задоволення.
Від Банку відзив на касаційні скарги до Верховного Суду не надходив.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12.01.2023 Оператор ГТС (замовник) і Товариство (підрядник) уклали Договір на закупівлю послуг з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт пункту вимірювання витрати газу ГРС Красилів). Так, за умовами Договору:
- склад, обсяги, вартість робіт та строки визначені Технічними, якісними та кількісними характеристиками (Додаток № 1), Договірною ціною (Додаток № 2) та Графіком виконання робіт (Додаток № 3), які є невід`ємною частиною Договору (пункт 1.2);
- загальна вартість виконуваних робіт за цим Договором, що є ціною Договору згідно з Договірною ціною (Додаток № 2) становить: 31 182 696,00 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 5 197 116,00 грн (пункт 3.1);
- оплата за цим Договором проводиться в такому порядку: замовник протягом 30 (тридцяти) календарних днів, але не пізніше ніж через 20 (двадцять) календарних днів з моменту прийняття робіт, що підтверджуються актами приймання виконаних робіт та довідками про вартість виконаних робіт, перераховує на розрахунковий рахунок підрядника суму вартості прийнятих робіт (3.3);
- підрядник зобов`язується виконати роботи протягом 365 календарних днів з дати укладання цього Договору з обов`язковим дотриманням погодженого із замовником Графіка виконання робіт (Додаток № 3), що додається до цього Договору та є невід`ємною його частиною. Строки виконання робіт можуть бути змінені з внесенням відповідних змін у цей Договір у випадках, передбачених чинним законодавством України (пункти 4.1, 4.2);
- місце виконання робіт (надалі за текстом Договору - об`єкт): ГРС Красилів, м. Красилів, Хмельницька обл. (пункт 4.4);
- передача виконаних робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актами приймання виконаних робіт, підписаними уповноваженими представниками сторін. Акт приймання виконаних робіт та довідку про вартість виконаних робіт готує підрядник і надає його замовнику не пізніше 25 числа звітного місяця. Разом з актом приймання виконаних робіт підрядник надає замовнику повний комплект виконавчої документації за звітний період, оформленої належним чином, відповідно до вимог чинних нормативних документів у галузі будівництва (пункти 5.1, 5.2);
- роботи вважаються прийнятими замовником в повному обсязі шляхом підписання замовником та підрядником без зауважень останнього акта приймання виконаних робіт та за умови наявності підписаних всіх актів приймання виконаних робіт за цим Договором (пункт 6.18);
- підрядник, зокрема, зобов`язаний виконати якісно та у встановлені Графіком виконання робіт (Додаток № 3) строки роботи відповідно до Технічних, якісних та кількісних характеристик (Додаток № 1), ДБН та іншої нормативної документації (підпункт 7.3.1 пункту 7.3);
- у випадку несвоєчасного виконання робіт, передбачених Графіком виконання робіт (Додаток № 3), до підрядника застосовуються штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0,1% від вартості робіт, які несвоєчасно виконані, за кожен день прострочення виконання робіт, а при порушенні строку виконання робіт більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів підрядник додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% від вартості несвоєчасно виконаних робіт (пункт 10.2);
- замовник має право отримати суму нарахованих штрафних санкцій та збитків, заподіяних невиконанням та/або неналежним виконанням Договору підрядником, з сум, які підлягають виплаті підряднику. Оперативно-господарська санкція застосовується до підрядника після того, як він не сплатив у визначений строк штрафні санкції та/або збитки згідно з розрахунком штрафних санкцій та/або збитків, направленим на його адресу. Про застосування оперативно-господарської санкції замовник зобов`язаний письмово повідомити підрядника (підпункт 10.12.1 пункту 10.12);
- відповідно до умов пункту 6 розділу VI тендерної документації процедури закупівлі по предмету закупівлі "Послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт пункту вимірювання витрати газу ГРС Красилів)" згідно оголошення про проведення процедури закупівлі № UА-2022-12-05-016887-а, оприлюдненого на веб-порталі Уповноваженого органу "05" грудня 2022 року, підрядник зобов`язується надати замовнику не пізніше дати укладення цього Договору в забезпечення виконання Договору безвідкличну безумовну банківську гарантію (надалі за текстом Договору - Гарантія) на суму 1 559 134,80 грн, що становить 5% відсотків ціни цього Договору (підпункт 10.9.1 пункту 10.9);
- термін дії Гарантії - до "15" березня 2024 року включно (підпункт 10.9.3 пункту 10.9);
- у разі невиконання (неналежного виконання) підрядником своїх зобов`язань за цим Договором замовник має право одержати задоволення своїх вимог, передбачених умовами цього Договору та чинним законодавством України, на умовах, визначених гарантією (підпункт 10.9.5 пункту 10.9);
- забезпечення виконання Договору повертається у випадках, передбачених ст. 27 Закону України "Про публічні закупівлі", за умови настання граничної дати оплати (остаточному розрахунку) згідно з умовами Договору, протягом 5 банківських днів з дня настання таких обставин. Повернення забезпечення виконання Договору здійснюється шляхом направлення відповідного листа (повідомлення) підряднику або банку-гаранту, у разі надання підрядником забезпечення виконання Договору у вигляді оригіналу банківської гарантії в паперовій формі. Повернення забезпечення виконання Договору, наданого у вигляді електронної банківської гарантії, здійснюється шляхом направлення відповідного SWIFT-повідомлення через банк бенефіціара на адресу банку-гаранта. Моментом належного виконання зобов`язання замовника щодо повернення оригіналу Гарантії є дата, зазначена на відповідному супровідному листі (повідомленні) замовника (підпункт 10.9.6 пункту 10.9);
- Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє 395 календарних днів. В частині гарантійних зобов`язань Договір діє до закінчення гарантійного строку, а в частині розрахунків - до їх повного виконання (пункт 11.1).
Графіком виконання робіт (Додаток № 3 до Договору) сторони погодили, що: обстеження, розробка, подання на експертизи, усунення зауважень та отримання результатів експертиз робочої документації (І етап) мають бути завершені протягом 120 днів; виготовлення/придбання основних блоків та вузлів, будівельно-монтажні роботи, електромонтажні роботи (II етап) мають бути завершені протягом 300 днів; пусконалагоджувальні роботи (III етап) мають бути завершені протягом 365 днів.
На забезпечення виконання умов Договору, що укладається за результатами процедури закупівлі "Послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт пункту вимірювання витрати газу ГРС Красилів)" згідно з оголошенням про заплановану закупівлю № UA-2022-12-05-016887-a, що проводилася Оператором ГТС, Товариство (принципал) і Банк (банк-гарант) уклали договір про надання гарантії № 30693/ЮГ-23 (гарантія виконання) (далі - Договір гарантії), відповідно до умов якого банком-гарантом надана безумовна, безвідклична гарантія у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим електронним підписом з накладеною кваліфікованою електронною печаткою (КЕП) гаранта через програмний комплекс "М.Е.doc", яким накладено КЕП. Так, за умовами Договору гарантії:
- гарантійним випадком є невиконання/неналежне виконання принципалом перед бенефіціаром (Оператором ГТС) основного зобов`язання, а саме: умов договору, що укладається за результатами процедури закупівлі "Послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт пункту вимірювання витрати газу ГРС Красилів)", згідно оголошення про заплановану закупівлю № UA-2022-12-05-016887-а, відповідно до основного зобов`язання (пункт 1.2);
- сума і валюта гарантії: 1 559 134,80 грн. Строк дії гарантії - з 02.01.2022 до 15.03.2024 включно (пункт 2.2);
- гарантія припиняється у разі: - закінчення строку дії гарантії, передбаченого п. 2.2 цього Договору; - своєчасного виконання у повному обсязі принципалом своїх зобов`язань перед бенефіціаром за Договором; - сплати банком-гарантом на користь бенефіціара повного розміру гарантійної суми; - відмови бенефіціара від своїх прав за гарантією шляхом подання банку-гаранту письмового підтвердження або повідомлення про звільнення банку-гаранта від зобов`язань за гарантією (пункт 2.5).
Відповідно до умов банківської гарантії № 30693 від 02.01.2023, виданої на підставі Договору гарантії, Банк як банк-гарант надав Оператору ГТС як бенефіціару безвідкличну та безумовну гарантію у розмірі 1 559 134,80 грн.
Як стверджує Товариство, з огляду на граничну дату оплати виконаних робіт 15.01.2025 включно, повернення забезпечення виконання Договору (банківської гарантії) повинно було бути здійснено Оператором ГТС до 20.01.2025 шляхом надіслання відповідачем на поштову адресу та/або SWIFT-адресу та/або електронну адресу банку-гаранта та/або поштову адресу принципала (позивача) повідомлення про ануляцію банківської гарантії, однак відповідач зобов`язання щодо повернення банківської гарантії не виконав.
Товариством отримано лист № 1-483 від 02.02.2024 від Банку, яким останній повідомив, що до нього надійшла вимога SWIFT повідомлення ОUGASUAUKXXX 798 DEM-02022024/2 (SUFFIX 240202230637) про оплату гарантійного платежу за банківською гарантією № 30693 від 02.01.2023, що була надана на користь Оператора ГТС в розмірі 1 559 134,80 грн, з підстав неналежного виконання позивачем зобов`язання за Договором.
За доводами позивача, підрядні роботи за Договором виконані позивачем у повному обсязі у грудні 2024 року та прийняті відповідачем, а тому у відповідача на сьогодні відсутні правові підстави щодо отримання банківської гарантії № 30693 від 02.01.2023, а є лише зобов`язання повернути банківську гарантію № 30693 від 02.01.2023.
Вказане стало підставою для звернення до суду з цим позовом про стягнення заборгованості у розмірі 1 559 134,80 грн (розмірі банківської гарантії).
Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав про порушення підрядником строків виконання робіт за Договором, що є підставою для застосування до нього передбачених Договором штрафних санкцій, у зв`язку з несплатою яких застосовано оперативно-господарські санкції; територія проведення робіт ніколи не включалась до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, а відтак форс-мажорні обставини відсутні; у зв`язку із відсутністю повного виконання підрядником своїх зобов`язань за Договором у визначені ним строки, замовником реалізовано право звернення до банку-гаранта з письмовою вимогою про сплату гарантійного платежу; гарантом умови банківської гарантії були виконані належним чином та в повному обсязі.
Щодо оскарження рішення і постанови судів попередніх інстанцій по суті позовних вимог.
За результатами розгляду справи по суті позовних вимог (в частині стягнення спірної заборгованості, оскільки позивач відмовився від позовних вимог в частині визнання банківської гарантії № 30693 від 02.01.2023 такою, що не підлягає виконанню і таку відмову прийнято судом та закрито провадження у справі в цій частині), суди попередніх інстанцій дійшли єдиного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Так, за висновками судів, Товариство повністю виконало роботи за Договором 16.12.2024, що підтверджується, зокрема:
- актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 57 від 29.05.2023; 
- актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2023 року; 
- довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за листопад 2023 року; 
- актом № 2 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2023 року; 
- довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2023 року; 
- актом № 2 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2024 року; 
- актом вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт, який був складений додатково до акта № 2 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2024 року; 
- довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за вересень 2024 року; 
- актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2024 року; 
- актом вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт, який був складений додатково до акта № 1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2024 року; 
- довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2024 року; 
- актом перевірки (акт про недоліки) виконання робіт/наданих послуг за договором № 4600007058 від 12.01.2023 на об`єкті Ремонт пункту вимірювання витрат газу ГРС Красилів від 16.12.2024.
Зазначені документи підписані представниками сторін без будь-яких зауважень щодо обсягу та якості виконаних робіт. Водночас, ураховуючи умови Договору, суди зауважили, що позивачем роботи за Договором виконані в повному обсязі, однак із порушенням строків.
Відповідно до частини другої статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю:
1) після виконання учасником-переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі договору про закупівлю;
2) за рішенням суду щодо повернення забезпечення договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі/спрощеної закупівлі недійсними або договору про закупівлю нікчемним;
3) у випадках, передбачених ст. 43 цього закону;
4) згідно з умовами, зазначеними в договорі про закупівлю, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин.
Суди зазначили, що за змістом норми частини другої статті 27 Закону, яка безпосередньо регулює відносини суб`єктів господарювання у процедурі публічних закупівель, чітко передбачений момент повернення замовником забезпечення договору - після його виконання учасником-переможцем, у той час як можливість неповернення замовником забезпечення виконання договору існує лише у разі невиконання учасником умов договору. При цьому, невиконання має місце лише у випадку відсутності дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. 
У цій частині висновки судів обґрунтовані із посиланням на позицію Верховного Суду у постановах від 21.02.2020 у справі № 910/4460/19 та від 14.01.2019 у справі № 910/3777/18.
Разом із тим, суди звернули увагу, що у підпункті 10.9.6 пункту 10.9 Договору сторони погодили, що забезпечення виконання Договору повертається у випадках, передбачених статтею 27 Закону України "Про публічні закупівлі", за умови настання граничної дати оплати (остаточному розрахунку) згідно з умовами Договору, протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня настання таких обставин. Отже, з моменту повного виконання позивачем зобов`язань за Договором та проведення остаточних розрахунків у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення забезпечення виконання Договору, що не було виконано відповідачем у порушення вимог статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" та підпункту 10.9.6 пункту 10.9 Договору. 
За висновком судів, оскільки позивачем у повному обсязі виконано роботи за Договором, наявні підстави для повернення відповідачем забезпечення виконання Договору після його виконання учасником-переможцем, незалежно від доводів відповідача про неналежне виконання позивачем умов Договору в частині строків виконання робіт.
На обґрунтування своєї позиції суди додатково послалися на висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23 та від 25.03.2025 у справі № 910/11352/24, в яких висновано: "До того ж до правовідносин у даній справі підлягає застосуванню не лише Цивільний кодекс України та Господарський кодекс України, а і спеціальний закон - Закон України "Про публічні закупівлі", відповідно до частини другої статті 27 якого замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі договору про закупівлю, а також за рішенням суду щодо повернення забезпечення договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі/спрощеної закупівлі недійсними або договору про закупівлю нікчемним; у випадках, передбачених статтею 43 цього Закону; згідно з умовами, зазначеними в договорі про закупівлю, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин. Тобто вказана норма Закону, яка безпосередньо регулює відносини суб`єктів господарювання у процедурі публічних закупівель, чітко передбачає момент повернення замовником забезпечення договору - після його виконання учасником-переможцем, у той час як можливість неповернення замовником забезпечення виконання договору існує лише у разі невиконання учасником умов договору. При цьому, невиконання має місце лише у випадку відсутності дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання".
Натомість Оператор ГТС не погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій по суті спору з підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи, зокрема, про:
- неправильне застосування судами норм статей 560, 562, частини першої, другої статті 563, статей 566, статті 610 ЦК України, статті 200 ГК України та частини другої статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" без урахування низки висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах;
- необхідність відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування положень статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі", викладених у постановах від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23 та від 25.03.2025 у справі № 910/11352/24;
- відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини першої статті 568, статті 599 ЦК України у подібних правовідносинах у контексті правових наслідків належного виконання банківської гарантії - при наявності факту настання гарантійного випадку та виплати гарантом бенефіціару суми гарантії.
Надаючи оцінку цим доводам скаржника у логічному взаємозв`язку Верховний Суд виходить з такого.
Як з`ясували суди попередніх інстанцій, права та обов`язки сторін у справі виникли на підставі наступних правочинів:
- Договору, укладеного Товариством (підрядник) та Оператором ГТС (замовник), який за своєю правовою природою є договором будівельного підряду;
- Договору гарантії, укладеного Товариством (принципал) та Банком (банк-гарант);
- банківської гарантії від № 30693 від 02.01.2023, наданої Банком Оператору ГТС, яка є одностороннім правочином та одним з видів забезпечення виконання зобов`язань.
Положеннями статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" встановлено, що договір про закупівлю укладається, відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
За приписами пункту 9 частини першої статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі", забезпечення виконання договору про закупівлю - це надання забезпечення виконання зобов`язань учасником перед замовником за договором про закупівлю.
Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до статті 200 ГК України (чинного, на момент виникнення спірних правовідносин) гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони. Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.
Статтею 560 ЦК України встановлено, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
За приписами статті 561 ЦК України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше. Гарантія не може бути відкликана гарантом, якщо в ній не встановлено інше.
Зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання (стаття 562 ЦК України).
Згідно зі статтею 563 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму, відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.
Таким чином, враховуючи наведені вище норми, підставою для пред`явлення вимог до гаранта є порушення зобов`язань з боку принципала, але не у відношенні гаранта, а щодо бенефіціара за основним зобов`язанням.
Тобто, підставою для виконання гарантом своїх зобов`язань є особливий стан сторін в основній угоді, в якій гарант не є суб`єктом. Іншими словами, гарант сплачує відповідну суму бенефіціару при настанні гарантійного випадку, під яким розуміється невиконання або неналежне виконання принципалом своїх зобов`язань.
Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639, відповідно до пункту 9 частини третьої розділу І якого гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку.
За приписами статті 610, частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
У розумінні наведеної норми, яка надає визначення порушення зобов`язання, останнє може бути двох видів.
По-перше, це невиконання зобов`язання, яке виникає якщо його сторони взагалі не виконують дій, що складають зміст зобов`язання (не передають річ, не виконують роботи, не надають послуги, не сплачують гроші тощо), або продовжують виконувати дії, від яких вони відповідно до зобов`язання мають утримуватися.
По-друге, це неналежне виконання зобов`язання, тобто порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі невідповідності виконання зобов`язання критеріям належності можна говорити про неналежне виконання, а отже порушення зобов`язання (див. постанови Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 910/2693/18, від 27.01.2020 у справі № 911/1867/18).
З огляду на наведене, під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Отже, неналежне виконання зобов`язання - це порушення умов, визначених змістом зобов`язання (виконання зобов`язання з певними недоліками, дефектами). При неналежному виконані боржник виконує обов`язок, але з порушенням певних умов, які складають зміст договору або визначені законом.
За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 875 ЦК України встановлено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Ураховуючи умови Договору, суди виснували, що Товариством роботи за Договором (які складають зміст зобов`язання за договором будівельного підряду) виконані в повному обсязі 16.12.2024, однак із порушенням строків.
Відтак, для вирішення цього спору судам необхідно було з`ясувати яке зобов`язання та щодо якого порушення забезпечувалося банківською гарантією (чи тільки невиконання зобов`язання в розумінні статті 610 ЦК України, чи також виконання з порушенням умов, визначених змістом договору (неналежне виконання).
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що здійснивши оцінку умов укладеного сторонами Договору, суди виснували, що умови підпункту 10.9.6 пункту 10.9 Договору передбачають повернення замовником забезпечення виконання Договору після повного його виконання підрядником, а також те, що підставою для неповернення забезпечення є саме невиконання підрядником умов Договору (ремонт пункту вимірювання витрати газу ГРС Красилів), а не неналежне його виконання. 
Тобто, з моменту повного виконання позивачем Договору (виконання обумовлених цим правочином робіт / надання послуг) у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення забезпечення виконання Договору, що не було ним виконано в порушення вимог статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" та підпункту 10.9.6 пункту 10.9 Договору.
При цьому суди дійшли такого висновку з посиланням на постанови Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23 та від 25.03.2025 у справі № 910/11352/24, в яких Верховний Суд виснував, що у таких спорах до правовідносин сторін підлягає застосуванню не лише ЦК України та ГК України, а і спеціальний закон - Закон України "Про публічні закупівлі", зокрема частина друга статті 27 Закону, яка регулює випадки, у яких замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю.
У контексті доводів касаційної скарги, підстав відкриття касаційного провадження в цій частині та висновків судів попередніх інстанцій Верховний Суд зазначає, що згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тобто йдеться про врахування судами висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, враховуючи статус Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Близька за змістом права позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 зі справи № 904/3173/19, від 10.12.2020 зі справи № 902/1414/13, від 26.08.2021 зі справи № 910/15357/19.
У аспекті порушених у касаційній скарзі питань Суд, з урахуванням підстав та предмета цього позову, зазначає, що Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23, розглядав подібний спір за позовом товариства як принципала до товариства як бенефіціара про стягнення банківської гарантії на підставі Закону України "Про публічні закупівлі" за відсутності настання гарантійного випадку (порушення принципалом зобов`язання за договором про публічні закупівлі, забезпеченого гарантією), враховуючи правову позицію Верховного Суду у постанові від 17.05.202024 у справі № 910/17772/20, виснував, зокрема, що: "…у таких спорах до правовідносин сторін підлягає застосуванню не лише ЦК України (статті 546, 547, 548, 560, 561, 562, 566, 563), а і спеціальний закон - Закон України "Про публічні закупівлі", відповідно до частини другої статті 27 якого замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю: 1) після виконання переможцем процедури закупівлі / спрощеної закупівлі договору про закупівлю; 2) за рішенням суду щодо повернення забезпечення договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі / спрощеної закупівлі недійсними або договору про закупівлю нікчемним; 3) у випадках, передбачених статтею 43 цього Закону; 4) згідно з умовами, зазначеними в договорі про закупівлю, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин" (пункт 5.52 постанови);
"Вказана норма Закону, яка безпосередньо регулює відносини суб`єктів господарювання у процедурі публічних закупівель, чітко передбачає момент повернення замовником забезпечення договору - після його виконання учасником-переможцем, тоді як можливість неповернення замовником забезпечення виконання договору існує лише у разі невиконання учасником умов договору" (пункт 5.53 постанови);
"При цьому невиконання має місце лише у випадку відсутності дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання" (пункт 5.54 постанови).
Отже, за висновками Верховного Суду у наведеній постанові від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23 (подібний висновок викладено Верховним Судом і у постанові від 25.03.2025 у справі № 910/11352/24), підставою для утримання банківської гарантії є саме невиконання позивачем (принципалом) договору, а не певне порушення строків його виконання. Водночас відповідач (бенефіціар) не позбавлений права вжити передбачених законом та договором заходів задля поновлення свого порушеного права внаслідок несвоєчасного виконання постачальником своїх договірних зобов`язань (пункт 5.60 постанови).
При цьому, аналогічно як і суди попередніх інстанцій у прийнятті оскаржуваних судових рішень за наслідками оцінки умов Договору та аналізу норми частини другої статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі", Верховний Суд:
- у справі № 910/12114/23 виходив із того, що пунктом 7.17 договору про закупівлю сторонами погоджено, що забезпечення виконання договору повертається у випадках, передбачених статтею 27 Закону України "Про публічні закупівлі", за умови настання граничної дати оплати (остаточного розрахунку) згідно з умовами договору, протягом п`яти банківських днів із дня настання таких обставин. Тому, здійснивши оцінку змісту укладеного між сторонами договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що умови пункту 7.17 договору також передбачають повернення відповідачем забезпечення виконання договору після виконання позивачем укладеного між сторонами договору у повному обсязі протягом п`яти банківських днів із граничної дати оплати, а також те, що підставою для неповернення забезпечення є саме невиконання позивачем умов договору (нездійснення поставки товару), а не неналежне його виконання. Наведене підтверджує те, що з моменту повного виконання позивачем договору та проведення остаточних розрахунків за товар у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення забезпечення виконання договору, що не було ним виконано в порушення вимог статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункту 7.17 договору;
- у справі № 910/11352/24 виходив з того, що за умовами пункту 10.9.6 договору про закупівлю послуг забезпечення виконання договору повертається у випадках, передбачених статтею 27 Закону України "Про публічні закупівлі", за умови настання граничної дати оплати (остаточного розрахунку) згідно з умовами договору протягом п`яти банківських днів із дня настання таких обставин. З огляду на викладене, враховуючи висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23, суди попередніх інстанцій, здійснивши оцінку змісту договору від 14.12.2022, правомірно задовольнили позов та дійшли обґрунтованого висновку, що умови пункту 10.9.6 передбачають повернення відповідачем забезпечення виконання договору після виконання позивачем зобов`язань у повному обсязі протягом п`яти банківських днів із дня прийняття робіт, натомість підставою для неповернення забезпечувальної суми є саме невиконання позивачем умов договору (нездійснення підрядником дій, які складають зміст зобов`язання, чого суди не встановили), а не неналежне його виконання.
Відтак, ураховуючи наведені висновки Верховного Суду та встановлені судами обставини, зокрема про те, що роботи за Договором виконані підрядником у повному обсязі, а замовником проведено їх оплату належним чином відповідно до умов Договору, виходячи з погоджених сторонами умов Договору у питанні підстав для повернення забезпечення його виконання, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що з моменту повного виконання позивачем зобов`язань за Договором та проведення остаточних розрахунків, у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення забезпечення виконання Договору у відповідності до вимог статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункту 12.9 Договору.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли заснованого на законі та умовах Договору висновку про наявність підстав для повернення замовником забезпечення виконання Договору після його виконання учасником-переможцем, незалежно від доводів відповідача про неналежне виконання позивачем умов Договору в частині строків виконання робіт.
Доводи скаржника щодо необхідності відступу від висновків Верховного Суду, щодо застосування положень статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі", викладених у наведених постановах від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23 та від 25.03.2025 у справі № 910/11352/24, відхиляються колегією суддів з огляду на їх необґрунтованість.
Так, Верховний Суд звертає увагу, що з огляду на зміст вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити належне обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частину статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.
Необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.
Проте Скаржник у касаційній скарзі, у контексті положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК, не навів вагомих і достатніх аргументів, які би дійсно свідчили про обґрунтованість необхідності відступу від висновків Верховного Суду, щодо застосування положень статті 27 Закону України "Про публічні закупівлі", викладених у постановах від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23 та від 25.03.2025 у справі № 910/11352/24, а саме не довів наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту). Аргументи Скаржника у відповідній частині фактично ґрунтуються на власному тлумаченні норм права, що регулюють спірні правовідносини, та на незгоді з правовою позицією, викладеною у вказаній постанові; у свою чергу вони не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правової позиції, вміщеної у вказаній постанові.
Водночас Верховний Суд вважає, що сформований Верховним Судом за подібних правовідносин (спір за позовом товариства як принципала до товариства як бенефіціара про стягнення банківської гарантії на підставі Закону України "Про публічні закупівлі" за відсутності настання гарантійного випадку (порушення принципалом зобов`язання за договором про публічні закупівлі, забезпеченого гарантією, виходячи зі змісту його умов) висновок про те, що підставою для утримання банківської гарантії є саме невиконання договору, а не певне порушення строків його виконання, відповідає змісту такого забезпечувального заходу виконання зобов`язань як гарантія, статті 27 Закону "Про публічні закупівлі", та не вбачає підстав для відступу від вказаної правової позиції за наведених скаржником підстав.
Посилання скаржника на те, що наведені висновки Верховного Суду зроблені без урахування правової позиції, викладеної об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, а також інших постановах Верховного Суду, наведених скаржником, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у цих постановах не міститься протилежних висновків щодо правової природи банківської гарантії та її значення у правовідносинах між принципалом, гарантом та бенефіціаром. Окрім того, під час вирішення спору у справі № 910/17772/20 Верховним Судом розглядалося питання, чи вправі гарант робити власні висновки щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, чи гарант зобов`язаний платити, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії. При цьому спір у справі № 910/17772/20 виник між гарантом та бенефіціаром. Водночас касаційний перегляд у постановах Верховного Суду, про відступ від висновків в яких зазначає скаржник, здійснювався щодо інших сторін спірних правовідносин (боржника і кредитора) та щодо інших питань, які входили у предмет доказування у спорі, а саме щодо наявності/відсутності виконання договору, забезпеченого гарантією, підстав для повернення такого забезпечення, виходячи з умов договору тощо. Відтак, порівнювані справи не є подібними за змістовним та суб`єктним критеріями.
З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що підстави для відступу від наведених скаржником висновків Верховного Суду відсутні. Підстав для передачі справи на розгляд Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду з наведених скаржником мотивів не вбачається.
Щодо вимог касаційної скарги про необхідність формування у подібних правовідносинах висновку щодо застосування пункту 1 частини першої статті 568, статті 599 ЦК України у подібних правовідносинах у контексті правових наслідків належного виконання банківської гарантії - при наявності факту настання гарантійного випадку та виплати гарантом бенефіціару суми гарантії, Верховний Суд зазначає, що доводи скаржника по своїй суті зводяться до намагання заперечити встановленні судами попередніх інстанцій обставини ненастання у спірній ситуації гарантійного випадку з посиланням на те, що підставою його настання може бути лише невиконання зобов`язання. Однак, як з`ясовано судами попередніх інстанцій, основне зобов`язання, обумовлене Договором, позивачем не порушено.
Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 ГПК України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд не вбачає неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, про які стверджує скаржник у контексті доводів про відсутність висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, як і не вбачає підстав (з урахуванням встановлених обставин справи) для формування таких висновків у межах цього спору у світлі питань, які ставить перед Верховним Судом скаржник.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зауважувала, що висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи. Інакше кажучи, на відміну від парламенту, суд не встановлює абстрактні правила поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певної норми права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17.
Відтак, визначені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження.
Стосовно оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України Верховний Суд зазначає таке.
За змістом цієї норми ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
Водночас, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки по-перше, у оскаржуваних судових рішеннях не міститься протилежних висновків щодо правової природи банківської гарантії та її значення у правовідносинах між принципалом, гарантом та бенефіціаром, по-друге, під час вирішення спору у справі № 910/17772/20 Верховним Судом розглядалося питання, чи вправі гарант робити власні висновки щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, чи гарант зобов`язаний платити, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії застосування норм права. При цьому спір у справі № 910/17772/20 виник між гарантом та бенефіціаром. Водночас спір у справі № 910/1761/25, яка розглядається, стосується інших сторін спірних правовідносин (боржника і кредитора), а також інших питань, які входять у предмет доказування у спорі, а саме щодо наявності/відсутності виконання договору, забезпеченого гарантією, підстав для повернення такого забезпечення, виходячи з умов договору тощо. Відтак, порівнювані справи не є подібними за змістовним та суб`єктним критеріями.
Скаржник зазначає, що вирішуючи спір у справі № 910/1761/25, суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01.04.2019 у справі № 910/2693/18 та від 14.05.2025 у справі № 910/1759/24.
Колегія суддів вважає безпідставними зазначені доводи скаржника, оскільки у справі № 910/2693/18 спірні правовідносини не стосувалися питання застосування норм Закону "Про публічні закупівлі", а до предмета доказування не входило встановлення обставин щодо того чи настали підстави для повернення забезпечення, наданого на виконання публічної закупівлі, визначені вказаним Законом.
Водночас, у постанові від 14.05.2025 у справі № 910/1759/24, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про відмову в позові про стягнення суми гарантії, яку позивач вважав такою, що отримана відповідачем усупереч умовам договору підряду, та направляючи справу № 910/1759/24 на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд зазначив, що окремою категорією спорів, пов`язаних зі сплатою банківської гарантії, є спори, що виникають між принципалом і бенефіціаром про повернення принципалу коштів, сплачених гарантом. У таких спорах мають досліджуватися правові підстави отримання бенефіціаром коштів від гаранта, зокрема суди мають встановити, чи настав гарантійний випадок (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією). За загальним правилом при вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів стосовно надання послуг/виконання робіт як зі сторони замовника, так і виконавця (підрядника), суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі.
Верховний Суд зазначає, про відсутність підстав стверджувати про неврахування судами у прийнятті оскаржуваних судових рішень висновків, викладених у постанові від 14.05.2025 у справі № 910/1759/24, оскільки судами у розгляді цієї справи № 910/1761/25 досліджувалися обставини настання у спірних правовідносинах гарантійного випадку (порушення позивачем зобов`язання, забезпеченого гарантією), виходячи з дій сторін при виконанні Договору, погоджених сторонами умов забезпечення виконання Договору. Доводи скаржника в цій частині також зводяться до намагання заперечити встановленні судами попередніх інстанцій обставини ненастання у спірній ситуації гарантійного випадку з посиланням на те, що підставою його настання може бути лише невиконання зобов`язання. Однак, як з`ясовано судами попередніх інстанцій, основне зобов`язання, обумовлене Договором, позивачем не порушено.
В цій частині колегія суддів ураховує позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц про те, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Порівнювані скаржником справи в частині доводів про незаконність судових актів, якими спір вирішено по суті, не є подібними за критеріями, визначеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, також не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, Верховний Суд, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Оператора ГТС на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 (в частині перегляду в апеляційному порядку рішення по суті спору), відкритого з цієї підстави касаційного оскарження.
Отже, підстави касаційного оскарження, наведені Оператором ГТС у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримали підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваних рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 (в частині перегляду в апеляційному порядку рішення по суті спору) відсутні.
Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, постанови апеляційного суду (в частині його перегляду) та додаткової постанови.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 126 ГПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК).
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Питання розподілу між сторонами судових витрат, суд вирішує під час ухвалення рішення суду і зазначає про це в резолютивній частині (пункт 5 частини першої статті 237, пункт 2 частини п`ятої статті 238 ГПК).
Водночас норми частини першої статті 221 ГПК передбачають, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Така норма кореспондується з частиною восьмою статті 129 ГПК, яка визначає, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як було зазначено вище, Господарський суд міста Києва додатковим рішенням від 02.12.2025: заяву Товариства про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору задовольнив частково; стягнув з Оператора ГТС на користь Товариства 40 000 грн витрат на професійну правничу допомогу; у задоволенні іншої частини заяви відмовив. Північний апеляційний господарський суд постановою від 24.02.2026 залишив без змін додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025.
Скаржник не погоджується із цими судовими рішеннями. Заперечуючи проти таких висновків в частині витрат на професійну правничу допомогу (касаційна скарга не містить доводів в частині висновків щодо розподілу судового збору), вважає, що вони ухвалені без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах:
- від 25.03.2025 у справі № 910/11352/24, від 25.09.2024 у справі № 910/1007/22, від 26.11.2024 у справі № 916/2168/22, від 12.12.2024 у справі № 911/826/23, від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24 та ін. (у зв`язку із незастосуванням частини першої статті 221 ГПК України);
- від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17, від 22.02.2022 у справі № 918/753/21, від 10.07.2025 у справі № 910/6694/24 та ін. (у зв`язку із неправильним застосуванням статей 126, 129 ГПК України).
Щодо цих доводів Верховний Суд зазначає таке.
Так, за наслідками ухвалення Господарським судом міста Києва рішення від 12.11.2025, позивач 17.11.2025 звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 81 000,00 грн та судовий збір у розмірі 21 132,02 грн.
Від відповідача надійшли заперечення до заяви позивача про ухвалення додаткового рішення.
У розгляді заяви позивача судом першої інстанції, із яким погодився і апеляційний суд, з`ясовано, що:
- у позовній заяві Товариство зазначило, що попередній (орієнтовний) розмір судових витрат складається із судового збору та витрат на правову допомогу, докази в підтвердження розміру останніх будуть подані в порядку передбаченому частиною восьмою статті 129 ГПК України;
- заява позивача про ухвалення додаткового рішення у цій справі з доказами понесення відповідних витрат подана 17.11.2025, тобто в межах строку, встановленого частиною восьмою статті 129 ГПК України;
- на підтвердження розміру витрат на правову допомогу позивач надав договір № 13/23 про надання правової допомоги від 23.12.2023 (далі - Договір на правову допомогу), укладений адвокатським об`єднанням "Міжнародна правова безпека" (адвокатське об`єднання; далі - АО "Міжнародна правова безпека") та Товариством (клієнт), за умовами пунктів 1.1, 3.1 якого: цей договір регулює правовідносини сторін, за якою адвокатське об`єднання зобов`язується надавати правову допомогу клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; за правову допомогу, передбачену цим договором, клієнт сплачує адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі, встановленому за домовленістю сторін у додатку до договору;
- сторонами підписано додаткову угоду № 4 від 27.01.2025 (далі - Додаткова угода) до Договору на правову допомогу, в якій визначено, що 1 година надання послуг коштує 3 000,00 грн;
- позивач долучив акти наданих послуг від 24.02.2025, 28.04.2025, 31.03.2025, 13.11.2025, які підписані та скріплені печатками обох контрагентів без зауважень та підтверджують надання позивачу правової допомоги у справі № 910/1761/25 загальною вартістю 189 900 грн;
- окрім того, долучив копії платіжних інструкцій від 31.03.2025 № 4747 на суму 69 000 грн, від 14.11.2025 № 5757 на суму 15 000 грн, від 25.02.2025 № 7086 на суму 42 000 грн, від 13.02.2025 № 4544 на суму 21 132,02 грн, від 28.04.2025 № 4858 на суму 63 000 грн.
У розгляді заяви позивача, з урахуванням долучених до неї доказів, суд першої інстанції урахував, що надані позивачем документи на підтвердження розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію, зокрема, розумної необхідності таких витрат.
Оцінивши пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, ціною позову та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, врахувавши незначний рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, велику кількість спорів між сторонами в тих самих правовідносинах, що перебувають у провадженні судів, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ принципи та виходячи із засад розумності та справедливості, зважаючи на те, що позов було задоволено, суд першої інстанції дійшов висновку (з яким погодився і апеляційний суд), що обґрунтованим та розумним розміром компенсації позивачеві за надану правову допомогу є 40 000 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Що ж стосується судового збору, то суд першої інстанції зазначив, що:
- під час ухвалення Господарським судом міста Києва рішення від 12.11.2025, судом здійснено розподіл судового збору шляхом стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 18 709,62 грн;
- Господарський суд міста Києва ухвалою від 10.09.2025 суд прийняв відмову позивача від позову в частині позовних вимог про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню та закрив провадження у справі № 910/1761/25 в цій частині позовних вимог;
- відтак, судовий збір сплачений за немайнову вимогу у розмірі 2 422,40 грн не підлягає присудженню позивачу за рахунок відповідача, у зв`язку із відмовою позивача від неї.
Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та додатково зазначив, що:
- відображені в актах надання послуг відомості щодо наданих позивачу послуг містять детальний опис виконаних адвокатським об`єднанням робіт, час, витрачений на надання таких робіт, а також їх вартість. З цих мотивів відхилив заперечення відповідача про ненадання позивачем детального опису робіт (наданих послуг);
- розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним із складністю цієї справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг. При цьому врахував, що правова позиція позивача щодо спірних правовідносин у даній справі є сформованою до пред`явлення позовних вимог у цій справі і не є відмінною від поточної судової практики.
Отже, зміст оскаржуваного додаткового рішення, переглянутого в апеляційному порядку, свідчить, що суд оцінив розмір заявлених витрат з урахуванням критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг.
Аргументи, викладені у касаційній скарзі не підтверджуються матеріалами справи та по суті зводяться до незгоди скаржника із здійсненим судом розподілом судових витрат та необхідності відмови у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, що однак, не свідчить про неправильне здійснення судом розподілу цих витрат.
Колегія суддів зазначає, що обставини відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є предметом оцінки у кожному конкретному випадку, а сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідних доказів, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру тощо не свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень.
Суд першої інстанції під час ухвалення оскарженого додаткового рішення врахував ключові обставини, які необхідні під час розгляду заяви відповідача про розподіл витрат на правничу допомогу, оцінив витрати у контексті принципів розумності, співмірності, обґрунтованості і дійшов висновку про її часткове задоволення. Водночас доводи скаржника щодо порушення судом норм процесуального права не підтверджуються.
Так, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що висновки Верховного Суду щодо застосування судами приписів статей 126, 129 ГПК України, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, не були враховані судами попередніх інстанцій. У відповідних постановах питання можливості розподілу витрат на професійну правничу допомогу залежало від обґрунтованості і співмірності відповідних витрат, обсягу наданих до суду доказів на підтвердження здійснення таких витрат, а також оцінки та дослідження доказів в силу статей 86, 210 ГПК України і висновки судів попередніх інстанцій у цій справі суперечить жодному із вказаних скаржником висновків Верховного Суду.
Аргументи скаржника щодо неправильної оцінки судом доказів щодо обставин надання послуг професійної правничої допомоги, процесуальних дій, зводяться лише до їх переоцінки і не можуть бути предметом розгляду в касаційному порядку, оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України.
Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм статей 126, 129 ГПК України у подібних правовідносинах, викладених у наведених скаржником постановах Верховного Суду, - адже застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм права при здійсненні розподілу витрат на професійну правничу допомогу не суперечить жодному з вказаних скаржником висновків суду касаційної інстанції. Проаналізувавши зміст наведених скаржником доводів та постанов Верховного Суду за критеріями подібності, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, з огляду на відмінність фактичних обставин справ, доказової бази і доводів сторін щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, хоч і за частково схожого правового регулювання, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за наведеними правовими ознаками та обставинами справ зі справою, що переглядається, і тому застосування норм матеріального та процесуального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду не є релевантними до обставин цієї справи.
Скаржник, зокрема, стверджує про помилкове незастосування судами частини першої статті 221 ГПК України внаслідок неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25.03.2025 у справі № 910/11352/24, від 25.09.2024 у справі № 910/1007/22, від 26.11.2024 у справі № 916/2168/22, від 12.12.2024 у справі № 911/826/23, від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24 та ін.
У наведених скаржником справах Верховний Суд, здійснюючи касаційний перегляд, урахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.04.2024 у справі № 346/2744/21 у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, а також у постанові від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21 у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що:
- якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, вона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі;
- у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.
У постанові від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду врахував, що рішення суду першої інстанції було ухвалене 27.12.2022, при цьому позивач звернувся із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, до якої додав докази їх понесення, протягом п`яти днів після його ухвалення (03.01.2023). Докази були датовані за період з 09.12.2021 до 03.08.2022, тобто до моменту постановлення рішення суду першої інстанції; погодився з позицією суду першої інстанції, який відмовив у задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки її зміст не містив обґрунтування поважних причин неподання доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі.
Проте, доводи скаржника про помилкове незастосування судами частини першої статті 221 ГПК України та неврахування, у зв`язку з цим, висновків Верховного Суду, на які посилається скаржник, є безпідставними в аспекті статті 80 ГПК України, оскільки правовідносини у справах, на які посилається скаржник, та у справі, що розглядається, не є релевантними, адже в контексті наявності доказів, дат їх складання, подання до суду, умови договорів про надання правничої допомоги у цій частині різні.
Схожий підхід щодо застосування нерелевантності постанови Верховного суду від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21 застосований у постановах Верховного Суду від 15.04.2025 у справі № 910/6138/24, від 01.05.2025 у справі № 910/9107/20 та від 29.04.2025 у справі № 910/1485/24.
Зокрема, за обставинами цієї справи, позивач у позовній заяві зазначив, що попередній (орієнтовний) розмір судових витрат складається із судового збору та витрат на правову допомогу, докази в підтвердження розміру яких будуть подані в порядку передбаченому частиною восьмою статті 129 ГПК України, що і було зроблено позивачем. Останній вчасно (до судових дебатів) повідомив суд про те, що докази будуть подані після ухвалення судового рішення, що з урахуванням погоджених умов Договору на правову допомогу (за відсутності твердого гонорару; погодження погодинної оплати; оформлення наданих послуг (виконаних робіт) актом приймання-передачі) вбачається цілком обґрунтованим, оскільки остаточний підсумок наданої правової допомоги у цій справі може бути підведений за результатами прийняття судового рішення у справі (акт наданих послуг від 13.11.2025 та копія платіжної інструкції від 14.11.2025 № 5757 на суму 15 000 грн, які складені після ухвалення у цій справі рішення судом першої інстанції).
При цьому, у наведених скаржником постановах не міститься висновків про необхідність подання стороною суду кожного доказу одразу за фактом понесення судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи або подальшу необхідність обґрунтування неможливості їх подання суду одразу за наслідками їх складання.
З урахуванням з`ясованих судами попередніх інстанцій за наслідками розгляду заяви позивача обставин, Верховний Суд звертає увагу, що, зазначивши у позовній заяві про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, а також те, що докази в підтвердження розміру останніх будуть подані в порядку передбаченому частиною восьмою статті 129 ГПК України, Товариство подало такі докази разом із заявою про ухвалення додаткового рішення..
Отже, Верховний Суд при касаційному перегляді додаткового рішення і постанови в цій частині не виявив, що судами попередніх інстанцій порушено приписи статей 126, 129, 221 ГПК України, неправильного застосування норм процесуального права, які б призвели до ухвалення судами незаконних рішень, а додатково перевіряти докази з огляду на статтю 300 ГПК України Верховний Суд не має права. Порушень судами попередніх інстанцій статей 86 та 210 ГПК України Судом також не встановлено, а доводи скаржника не знайшли свого підтвердження.
Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження. Підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду (в частині його перегляду в апеляційному порядку) з наведених скаржником мотивів не вбачається.
Щодо оскарження додаткової постанови, Верховний Суд зазначає таке.
Так, за наслідками ухвалення Північним апеляційним господарським судом постанови від 19.02.2026, позивач 24.02.2026 звернувся до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткової постанови, у якій просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33 000,00 грн.
Від відповідача надійшли заперечення до заяви позивача про ухвалення додаткової постанови, в яких відповідач просив апеляційний суд заяву позивача про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення, а в разі ухвалення додаткового рішення про розподіл витрат Товариства на професійну правничу допомогу в цій справі на стадії апеляційного провадження - зменшити їх розмір на 99%. На обґрунтування своїх заперечень, зокрема, зазначив, що більшість обставин справи були відомі адвокату позивача у зв`язку з участю у справі № 910/1509/24, предметом спору в якій були ті самі правовідносини між ТОВ "Оператор ГТС України" та ТОВ "Норма плюс" з приводу виконання того ж, який є предметом судового дослідження у цій справі. Адвокат брала участь у цій справі і в суді першої інстанції.
У розгляді заяви позивача апеляційним судом встановлено, що:
- у відзиві на апеляційну скаргу Оператора ГТС у цій справі Товариство навело попередній розрахунок витрат, пов`язаних із розглядом справи в Північному апеляційному господарському суді, який включає: витрати на підготовку відзиву на апеляційну скаргу - 30 000,00 грн; очікувані витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із супроводженням справи в судових засіданнях (щонайменше 1 година роботи адвоката) - 3 000,00 грн; таким чином, загальна попередня сума витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції становить 33 000,00 грн. Зазначило, що фактична сума витрат на правничу допомогу буде уточнена після розгляду справи, з урахуванням: обсягу додатково виконаної роботи, кількості судових засідань, часу фактичної участі адвоката в процесі. Також, позивач повідомив суд, що докази на підтвердження понесених витрат та деталізований розрахунок будуть подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення постанови Північним апеляційним господарським судом;
- заява позивача про ухвалення додаткового рішення з відповідними доказами подана до Північного апеляційного господарського суду 23.02.2026 в межах строку, встановленого частиною восьмою статті 129 ГПК України;
- на підтвердження розміру витрат на правову допомогу позивач надав Договір на правову допомогу та додаткову угоду № 4 від 27.01.2025 до нього; ордера серії АІ № 2091386 на надання правничої допомоги Товариству на підставі Договору на правову допомогу у Північному апеляційному господарському суді адвокатом Пустовіт Юлією Юріївною (далі - Пустовіт Ю.Ю.), виданого адвокатським обєднанням "Міжнародна правова безпека" 06.02.2026; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 8498/10, виданого Пустовіт Ю.Ю. 28.11.2019 (додані до відзиву на апеляційну скаргу), а також акт наданих послуг у справі № 910/1761/25 від 20.02.2026; платіжну інструкцію № 6211 від 23.02.2026 на суму 33 000,00 грн (додані до заяви про ухвалення додаткового рішення).
З наданих доказів апеляційним судом з`ясовано, що:
- у пункті 1 Додаткової угоди до Договору на правову допомогу сторони погодили вартість послуг відповідно до розрахунку: складання заяв, скарг, запитів та інших документів правового характеру для подання в державні органи, суди або треті сторони (3 000 грн/1 год); представництво інтересів клієнта в органах державної влади, місцевого самоврядування, а також в інших організаціях та установах з питань, що стосуються предмета спору (3 000 грн/1 год); оцінка перспектив судового розгляду та підготовка правової позиції (3 000 грн/1 год);
- згідно з підпунктами 1.1, 1.2 пункту 1 Додаткової угоди розрахунок оплати за складання документа розраховується у співвідношенні: аркуш А4, розміром шрифту 14, Times New Roman дорівнює вартості 1 години роботи та становить 3 000 грн 00 коп. Клієнт також бере на себе зобов`язання по оплаті судових витрат (в тому числі, але не виключно, судового збору, витрат на проведення судових експертиз тощо);
- згідно з актом наданих послуг у справі № 910/1761/25 від 20.02.2025, складеним Товариством та АО "Міжнародна правова безпека", останнім, належним чином оформлено та передано Клієнтові правничу допомогу, передбачену Договором на правову допомогу та Додатковою угодою до нього, яку Клієнт прийняв без зауважень, а саме: підготовка та подання до Північного апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу TOB "Оператор ГТС України" у справі № 910/1761/25 (24.12-17.01.2026, тривалістю 9 годин, на суму 27 000,00 грн); надання правничої допомоги, що полягало в участі представника у судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/1761/25 (17.02.2026, тривалістю 1 година, на суму 3 000,00 грн); надання правничої допомоги, що полягало в участі представника у судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/1761/25 (19.02.2026, тривалістю 1 година, на суму 3 000,00 грн).
Апеляційний суд зазначив, що Товариством в особі адвоката Пустовіт Ю.Ю. подано до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу та додаткові пояснення у справі. Також із матеріалів справи вбачається участь від позивача у судових засіданнях у Північному апеляційному господарському суді в цій справі 17.02.2026 та 19.02.2026 - адвоката Пустовіт Ю.Ю.
З урахуванням заперечень відповідача, а також зважаючи на залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, оцінивши доводи заяви позивача про ухвалення додаткового рішення та надані позивачем відповідні докази, виходячи з вищенаведених критеріїв, їх оцінки, та керуючись статтями 126, 129 ГПК України, апеляційний суд виснував, що таким, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), пропорційності, справедливості, необхідності та розумності їхнього розміру, та є співрозмірним із виконаною адвокатом роботою в суді апеляційної інстанції, є розмір витрат позивача в сумі 20 000,00 грн.
Скаржник не погоджується з додатковою постановою апеляційного суду оскільки вважає, що вона ухвалена без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25.03.2025 у справі № 910/11352/24, від 25.09.2024 у справі № 910/1007/22, від 26.11.2024 у справі № 916/2168/22, від 12.12.2024 у справі № 911/826/23, від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24, від 22.05.2024 у справі № 754/8750/19, від 03.12.2023 у справі № 907/850/22, від 29.06.2022 у справі № 161/5317/18, від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та ін. (у зв`язку із незастосуванням частини восьмої статті 129 та частини першої статті 221 ГПК України).
У цьому контексті стверджує про неправомірність прийняття додаткової постанови, внаслідок порушення позивачем порядку подання заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем не заявлено про розмір судових витрат до закінчення судових дебатів, а також не вказано про неможливість подання до закінчення судових дебатів доказів на їх підтвердження.
Проте, такі доводи скаржника безпосередньо спростовуються з`ясованими апеляційним судом обставинами у розгляді заяви позивача про ухвалення додаткової постанови, зокрема, тим, що:
- у відзиві на апеляційну скаргу відповідача у цій справі позивач навів попередній розрахунок витрат, пов`язаних із розглядом справи в Північному апеляційному господарському суді; зазначив, що фактична сума витрат на правничу допомогу буде уточнена після розгляду справи, з урахуванням: обсягу додатково виконаної роботи, кількості судових засідань, часу фактичної участі адвоката в процесі; повідомив апеляційний суд, що докази на підтвердження понесених витрат та деталізований розрахунок будуть подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення постанови Північним апеляційним господарським судом;
- заява позивача про ухвалення додаткового рішення з відповідними доказами подана до Північного апеляційного господарського суду 23.02.2026 в межах строку, встановленого частиною восьмою статті 129 ГПК України;
- докази на підтвердження розміру витрат на правову допомогу були долучені до відзиву на апеляційну скаргу, докази, складання яких, з урахуванням обумовлених Договором на праву допомогу умов, відбулося за наслідками судового засідання 19.02.2026 (акт наданих послуг у справі № 910/1761/25 від 20.02.2026 та платіжна інструкція № 6211 від 23.02.2026 на суму 33 000,00 грн) додані до заяви про ухвалення додаткового рішення.
З урахуванням наведеного Верховний Суд не вбачає у прийнятті оскаржуваної додаткової постанови порушень частини восьмої статті 129 та частини першої статті 221 ГПК України, про які стверджує скаржник, а відтак, і неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, на які він посилається.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження додаткової постанови, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження. Підстав для скасування додаткової постанови з наведених скаржником мотивів не вбачається.
За наслідками касаційного перегляду, Верховний Суд зазначає, що з огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційних скаргах та стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи Товариства, викладені у відзиві на касаційну скаргу, в тій частині, яка узгоджується із зазначеними вище висновками Верховного Суду, наведеними у цій постанові.
Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши рішення і постанову (в частині перегляду в апеляційному порядку рішення), в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 2, 3 цієї статті, касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Касаційна скарга в частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду (в частині перегляду додаткового рішення) підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані додаткове рішення і постанова в цій частині без змін.
Касаційна скарга на додаткову постанову підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана додаткова постанова без змін.
Судовий збір, сплачений скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржувані судові рішення по суті спору - без змін. За оскарження додаткових судових рішень законодавством не передбачено сплату судового збору, відтак він не підлягає розподілу за наслідками касаційного розгляду.
Керуючись статтями 129, пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 300, 308, 309, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 (в частині перегляду в апеляційному порядку рішення) у справі № 910/1761/25, з підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.
2. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 (в частині перегляду в апеляційному порядку рішення) залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 (в частині перегляду в апеляційному порядку рішення) у справі № 910/1761/25 залишити без змін.
3. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" в частині оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 у справі № 910/1761/25 (в частині перегляду додаткового рішення) залишити без задоволення.
Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 (в частині задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 (в частині перегляду додаткового рішення) у справі № 910/1761/25 залишити без змін.
4. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 у справі № 910/1761/25 залишити без задоволення, а додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 у справі № 910/1761/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова