ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року
м. Київ
справа № 646/4105/18
провадження № 51-243км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 , 
захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018220060000684, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, жителя АДРЕСА_1 (проживає без реєстрації на АДРЕСА_2 ), раніше неодноразово засудженого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 7, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі-КК),
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 липня 2024 року та вирок Харківського апеляційного суду від 13 березня 2025 року щодо нього.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 липня 2024 року ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 185 КК у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження в цій частині закрито.
Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 липня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
Цим же вироком було задоволено цивільний позов ОСОБА_8 та ухвалено з ОСОБА_6 на його користь стягнути 14 723,48 грн матеріальної шкоди та 1 000 000 грн моральної шкоди.
Крім того, вказаним вироком вирішено долю речових доказів, питання запобіжного заходу, долю речових доказів, скасовано заходи забезпечення кримінального провадження, накладені ухвалами слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2024 року.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року в період з 10:00 по 10:30 він, будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, знаходячись у магазині «Продукти», розташованому за адресою: вул. Біологічна, 1, м. Харків, під час раптово виниклого конфлікту з продавцем магазину ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, спрямованим на позбавлення життя ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання смерті останньої, маючи намір на умисне протиправне заподіяння смерті, завдав ОСОБА_9 не менше одного удару скляною пляшкою з пивом по голові, від якого пляшка розбилася. Після цього, продовжуючи свої протиправні дії, тримаючи за горловину частину пляшки, що залишилася, наніс її вістрями не менше п`яти ударів по обличчю, не менше двох ударів у ділянку шиї, не менше одного удару в надключичну ділянку справа та не менше двох ударів по кистях рук потерпілої. 
Після цього, вважаючи, що здійснив усі дії, спрямовані на позбавлення життя ОСОБА_9 , перемістив останню до підсобного приміщення магазину та з місця скоєння кримінального правопорушення зник. Непритомну ОСОБА_9 виявлено відвідувачами магазину і доставлено в тяжкому стані до реанімаційного відділення ХМКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова, де остання ІНФОРМАЦІЯ_3 року о 23:30 померла від важкої сукупної травми із важкою відкритою черепно-мозковою травмою, множинними різаними та забійно-рваними ранами обличчя, різаними ранами шиї із ушкодженням щитоподібної залози та її судин, переломом під`язикової кістки та множинними різаними ранами тулуба і кінцівок, що ускладнилася у своїй течії декомпенсованим травматичним шоком, геморагічним шоком, набряком-набряканням та дислокацією стовбура головного мозку, що за висновком експерта від 14 червня 2018 року № 12-23/18/145-А/18 знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.
Харківський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги засудженого та його захисника, частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, задовольнив апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 , вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 липня 2024 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного йому покарання за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК скасував та призначив останньому покарання за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі. У решті вирок залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Не погодившись з оскарженими судовими рішеннями, засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 липня 2024 року та вирок Харківського апеляційного суду від 13 березня 2025 року та призначити новий судовий розгляд. Оскаржені судові рішення уважає незаконними, необґрунтованими, упередженими та несправедливими.
Наполягає на тому, що висновки судово-медичних експертів та дані з протоколу огляду місця події спростовують висновки судів про переміщення потерпілої засудженим, а також спростовують відповідні показання свідка ОСОБА_10 в цій частині, показання якого не можуть бути доказом того, що саме обвинувачений ОСОБА_6 переміщував потерпілу ОСОБА_9 в підсобне приміщення магазину. Вважає, що показання цього свідка засновані на його власних припущеннях, оскільки той не був очевидцем події злочину, приїхав на місце його вчинення через півтори години після того, як потерпілу ОСОБА_9 забрала швидка. До того ж не бачив ушкоджень, завданих потерпілій, отже не міг робити висновки про те, чи могла вона пересуватися самостійно чи ні. Стверджує, що показання ОСОБА_10 не можуть бути допустимими, оскільки останнього було визнано потерпілим у провадженні. 
Вказує, що показання свідка ОСОБА_11 не можуть бути покладені в підґрунтя висновку про те, що саме обвинувачений  ОСОБА_6 зачинив двері магазину, тому що свідок не був очевидцем, отже висловив свої припущення щодо вказаної обставини.
Підсумовуючи, засуджений стверджує, що апеляційний суд не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що призвело до погіршення його становища. 
Вважає, що висновки експертів від 17 квітня 2018 року № 12-17/145А/18 та від 10 березня 2020 року № 17-18МК/20, дані протоколу огляду місця події, за відсутності у матеріалах справи будь-яких слідів переміщення потерпілої та відомостей про те, що двері були підперті саме ним, спростовують версію сторони обвинувачення.
Вважає висновки апеляційного суду в тій частині, де йдеться про переміщення потерпілої до підсобного приміщення, такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки в протоколі огляду місця події вказано лише про виявлення крапель та плям крові, а не слідів, характерних для волочіння, що свідчить про те, що нікого нікуди не тягли. Вказане свідчить, що потерпіла самостійно рухалася, як вказував у своїх показаннях у суді ОСОБА_6 . Також у висновку експерта від 10 березня 2020 року № 17-18МК/20 вказано, що немає об`єктивних судово-медичних даних, які би свідчили про переміщення тіла загиблої потерпілої ОСОБА_9 .
Засуджений стверджує про неправильну кваліфікацію його дій, оскільки не мав умислу на вбивство потерпілої ОСОБА_9 . Наполягає на тому, що досліджені судом докази не доводять його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, і такі доводи обґрунтовує, посилаючись на власну оцінку на предмет достовірності частини тих доказів, які покладені в основу обвинувального вироку, здійснює їх аналіз на предмет достатності для обґрунтування висновку про доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, на підґрунті чого посилається на непереконливість висновків судів попередніх інстанцій. Заперечує висновки судів щодо встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення.
Просить Суд звернути увагу на те, що, завдаючи ударів, він не уявляв, що завдасть великої шкоди, яка призведе до загибелі потерпілої, що був роздратований неправомірними діями останньої, що пояснював, коли він залишав магазин (місце злочину), то потерпіла була жива та стояла на ногах, двері магазину не зачиняв, тому що не міг цього зробити, що залишив на місці злочину свої речі, які потерпіла розкидала та не дала змоги їх забрати, виганяючи його з магазину. Завдаючи ударів потерпілій, не мав на меті, умислу та бажання заподіяти смерть, не міг оцінити завданої шкоди, тому що був роздратований та все сталося швидко, після чого злякався та втік.
Вважає, що суд безпідставно двічі врахував той факт, що він раніше вчинив умисне вбивство, як кваліфікуючу ознаку за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК і як обставину, що обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК, проте таке подвійне врахування однієї і тієї ж обставини як такої, що впливає на кваліфікацію та на призначення покарання, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Заперечує кваліфікацію його дій за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, оскільки вважає, що судимість за попередньо вчинене умисне вбивство є погашеною, адже за його вчинення він був засуджений за вироком Харківського обласного суду ще 09 грудня 1997 року, тобто з моменту ухвалення першого вироку до ухвалення судом апеляційної інстанції вироку в цій справі минуло більше 27 років, що, на його переконання, не узгоджується із приписами ст. 49 КК. Вважає, що суд апеляційної інстанції належно не врахував вказаних обставин.
Також звертає увагу Суду, що, незважаючи на його неодноразові звернення до апеляційного суду, йому не було надано можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження для підготовки повноцінної касаційної скарги.
Вказує, що в режимі відеоконференції було проголошено лише резолютивну частину вироку, апеляційний суд не ознайомив його з відповідними правами та строками на ознайомлення із журналом судового засідання та матеріалами справи. Також вказує, що не отримав резолютивної частини вироку в письмовій формі. Повний текст вироку, який він отримав через 12 днів, було проголошено за його відсутності, і в ньому також не було роз`яснено його прав.
Посилається на те, що в ході судового розгляду кримінального провадження Комінтернівським районним судом м. Харкова 05 листопада 2019 року було постановлено рішення про проведення судово-біологічної експертизи, оскільки за допитом експертів не були усунуті суперечності між висновками судово-медичної імунологічної та судово-медичної цитологічної експертиз у частині виявленого антигену у крові потерпілої ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_6 , натомість вказана експертиза не була проведена, отже сумніви не усунуто.
Наполягає, що експертизи, які лягли в основу ухвалених щодо нього вироків, а саме висновок 15 № 533-Дм2018; висновок 15 № 541-Дм2018; висновок 15 № 540-Дм2018; висновок 15 № 531-Дм2018; висновок 15 № 535-Дм2018; висновок 15 № 537-Дм2018; висновок 15 №530-Дм2018; висновок 15 № 532-Дм2018, були проведені без належного юридичного оформлення та всупереч п. 1.5 Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної цитології бюро судово-медичної експертизи від 17 січня 1995 року № 6, вважає їх недопустимими доказами, оскільки передача зразків для експертиз відбулася без належного юридичного оформлення.
Вказує, що допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_12 підтвердила порушення інструкцій про передачу патологічних зразків експерту.
Крім того, стверджує, що висновок експерта від 10 березня 2020 року № 17-18МК/20 переписаний з раніше зроблених експертиз, оскільки вказана експертиза проведена після досліджень зразків крові на групову приналежність, для відбору яких з одягу обвинуваченого були вирізані відповідні місця, і від чого на одязі залишилися дірки. Отже, засуджений фактично заперечує достовірність фактичних даних з висновку експерта № 17-18МК/20. 
Також звертає увагу, що у вказаному вище висновку зазначено про те, що достовірно вирішувати питання щодо належності виявленої слідоутворюючої речовини до крові людини можливо лише в рамках проведення судово-медичної експертизи речових доказів у відділенні судово-медичної імунологічної (цитологічне дослідження), проте в подальшому таких висновків експертів не було отримано. 
Посилаючись на теоретичні аспекти кримінального права щодо розмежування умисного вбивства та заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть, стверджує, що, на його думку, в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про навмисне вбивство, скоєне обвинуваченим ОСОБА_6 .
Вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Звертає увагу, що в нього є малолітній син, 2011 року народження, і мати, 1952 року народження, яка є особою з інвалідністю 2 групи. Вказує про бажання виправитися шляхом проходження військової служби в ЗСУ, що він засуджує свою поведінку під час та після скоєння правопорушення. Також вказує, що він частково визнавав вину, бажав відшкодувати завдані збитки.
Водночас наведені ним обставини вважає підставою до скасування вироків судів попередніх інстанцій та призначення нового судового розгляду.
12 травня 2026 року засуджений подав додаткові письмові доводи до касаційної скарги, де висунув альтернативну вимогу за результатом розгляду його касаційної скарги про скасування вироку Харківського апеляційного суду від 13 березня 2025 року та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції або зміну оскаржених судових рішень у частині правової оцінки діяння та призначення покарання. Вказує, що висновок суду про наявність прямого умислу на вбивство не отримав належного обґрунтування, та переконаний, що характер конфлікту, що стався між ним та потерпілою, має істотне значення для встановлення форми вини.
Вважає, що суди порушили приписи статей 23, 94, 370 КПК. Не вбачає підстав до висновку про переміщення тіла потерпілої. Наполягає, що висновки судів про переміщення потерпілої, закриття дверей та наміру приховати подію ґрунтуються на припущеннях. Звертає увагу, що допитані судом свідки не були очевидцями події кримінального правопорушення.
Також у доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_6 вказує, що один зі свідків мав інший процесуальний статус та був присутній під час розгляду справи, а після цього був допитаний як свідок.
Стверджує, що суди не врахували експертних даних про стан його здоров`я, про відсутність слідів волочіння, про можливість збереження потерпілою свідомості після отримання ушкоджень, про наявність у нього хронічного захворювання, розладу особистості при збереженні здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Разом із тим, зазначає, що суд апеляційної інстанції призначив йому більш суворе покарання без повторного дослідження доказів. При цьому, висновок про призначення довічного позбавлення волі вважає невмотивованим та безпідставним. Не вбачає підстав для врахування рецидиву злочину як обставини, що обтяжує покарання. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений та захисник підтримали доводи касаційної скарги та просили задовольнити вимоги про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції або зміну оскаржених судових рішень у частині правової оцінки діяння та призначення покарання.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги та просив оскаржені судові рішення залишити без зміни. 
Від потерпілого ОСОБА_8 надійшли заперечення, де він навів мотиви щодо незгоди з касаційною скаргою засудженого, вказав про небажання брати участь у касаційному розгляді.
Потерпілий ОСОБА_10 повідомив про те, що не заперечує проти розгляду касаційної скарги за його відсутності і не зацікавлений в його результатах.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи сторони захисту, колегія суддів виходить із такого. 
Як передбачено ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, при цьому не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження чи неповноти судового розгляду, зазначені обставини є предметом перевірки суду апеляційної інстанції в межах та порядку, визначених приписами статей 404, 405 КПК.
Крім того, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами попередніх інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи непідтвердження обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, під час встановлення яких Суд має керуватися приписами статей 412-414 вказаного Кодексу.
За вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, тобто законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення. 
Положеннями ст. 94 КПК встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як убачається з вироку та матеріалів справи, висновок місцевого суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, зроблено з дотриманням приписів ст. 23 КПК щодо тих доказів, які покладено в обґрунтування ухваленого судом рішення, детально з`ясовано всі обставини, що належать до предмета доказування за приписами ст. 91 КПК, які підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального законодавства. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. 
Вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, оскільки суд першої інстанції належним чином умотивував своє рішення про визнання  ОСОБА_6  винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, послався на докази, правильність оцінки яких, серед іншого, на предмет достовірності була перевірена апеляційним судом, який не встановив порушень і належно вмотивував свій висновок про дотримання місцевим судом правил, встановлених ст. 94 КПК, з урахуванням чого обґрунтованим є висновок, що в цьому кримінальному провадженні досліджено достатньо належних, достовірних та допустимих доказів, на підставі яких ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а тому є безпідставними посилання засудженого на те, що докази поза розумним сумнівом не доводять винуватості засудженого.
Виходячи із завдань і загальних засад кримінального провадження, визначених
у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
За результатами перегляду кримінального провадження і обґрунтованості висновків місцевого суду, апеляційний суд дотримався вказаних вище приписів кримінального процесуального закону. 
Згідно зі ст. 370, ч. 2 ст. 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення. У вироку суду апеляційної інстанції має бути зазначений зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційних скарг, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційних скарг. 
На переконання колегії суддів суду касаційної інстанції, оскаржений вирок відповідає вказаним вимогам кримінального процесуального закону.
З огляду на приписи ч. 1 ст. 404 КПК, де визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, доводи про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність через неправильну кваліфікацію дій  ОСОБА_6  колегія суддів уважає безпідставними.
Вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 липня 2024 року був оскаржений в апеляційному порядку:
- потерпілим та прокурором з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого  ОСОБА_6  внаслідок м`якості; 
- захисником з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого  ОСОБА_6  через суворість;
- обвинуваченим, який порушив перед апеляційним судом питання про невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду, просив скоротити строк покарання.
Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, і у визначеному ст. 405 цього Кодексу порядку переглянув кримінальне провадження та частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, задовольнив скаргу потерпілого та відмовив в задоволенні вимог апеляційних скарг захисника та обвинуваченого.
За позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною впостанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20 (провадження № 51-1747кмо22), в основі апеляційного перегляду судового рішення лежить перевірка його обґрунтованості й законності, задля чого апеляційний суд наділений відповідними процесуальними можливостями, ключовою із яких є перевірка повноти і правильності встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження за результатами дослідження та оцінки доказів. 
Водночас лише в тій ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, він таку перевірку здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК.
Враховуючи наведене, за оцінкою доводів касаційної скарги засудженого Верховний Суд не вбачає підстав до застосування приписів п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, оскільки в аспекті вирішення питання про дотримання судом апеляційної інстанції вимог статей 404, 405 КПК не встановив таких порушень вимог закону, які перешкодили чи могли перешкодити апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення за оцінкою доводів розглянутих ним скарг.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині вирішення питання про кваліфікацію вчиненого кримінального правопорушення не знайшли свого підтвердження за касаційним переглядом оскаржених вироків судів попередніх інстанцій.
Під час допиту в судовому засіданні ОСОБА_6 , крім іншого, повідомив, що в ході конфлікту з потерпілою, яка почала його штовхати, лаятися, бити та виганяти із магазину, він не витримав такого та вдарив її пляшкою з-під пива, яка розбилася. Після чого, продавець накинулася на нього і він її вдарив ще декілька разів. В подальшому продавець побігла до іншої кімнати і він намагався зібрати свої речі, але не встиг, бо продавець вийшла знову і почала кричати і виганяти його, після чого він пішов. При виході з магазину він побачив, що продавець підійшла до дверей і оперлася. Після чого, він почув шум, як падало скло. Потім пішов на електричку.
На запитання члена колегії суддів, ОСОБА_6 пояснив, що під час події, йому здається, він не завдавав потерпілій великої кількості ударів, як це зазначено в обвинувальному акті. Не пам`ятає, куди наносив удари, здається у верхню частину тулуба потерпілої. Щодо твердження про 12 ударів в шию, голову та обличчя зазначив, що це скло. Також вказав, що потерпіла не падала, а пішла в іншу кімнату, та десь два рази з неї виходила і виганяла його, після чого він пішов. Зазначив, що потерпіла стояла на ногах та щось йому казала, навіть після отриманих травм (екстракції зубів та перелому під`язикової кістки). Механізм отриманих травм потерпілою, що потягло неможливість останньої розмовляти та дихати, обвинувачений пояснити не зміг.
На запитання члена колегії суддів обвинувачений вказав, що стосовно його показів щодо удару потерпілої «розою», він мав на увазі удар розбитою пляшкою. Щодо механізму удару обвинувачений зазначив, що бив навідмах, при цьому він розумів, що своїми діями може завдати тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, але не передбачав, що остання може померти. Щодо місця нанесення ударів на тілі потерпілої обвинувачений вказав, що не звернув уваги, куди саме їх спрямував.
Щодо встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення суди дослідили та врахували висновки судово-медичних експертів. Так, за висновком судово-медичної експертизи трупа потерпілої ОСОБА_9 № 12-17/145-А/18 встановлено такі ушкодження:
- травма голови у вигляді множинних (у кількості на волосистій частині голови - 10 шт., обличчя - 12 шт.) забійно-рваних та різаних ран волосистої частини голови і обличчя, крововиливів у м`які покриви голови з боку їх внутрішньої поверхні по усіх анатомічних областях, крововиливів у скроневі м`язи, перелому лобової кістки справа, крововиливів під оболонки головного мозку (епідурально, субдурально та субарахноїдально), із забоєм обох лобових доль та лівої скроневої долі головного мозку: множинних подряпин обличчя, відкритого перелому кісток носа та правої виличної кістки, крововиливів та забійних ран слизової оболонки ротової порожнини, травматична екстракція першого-четвертого зубів справа та першого зуба зліва на верхній щелепі;
- травма шиї у вигляді трьох різаних ран в області під підборіддя, верхній та середній третині шиї справа, крововиливів у підшкірно-жирову клітковину та м`язи шиї із ушкодженням щитоповидної залози та судин, переломом під`язикової кістки;
- різана рана (1) в надключичній області справа по середньо-ключичній лінії;
- різані рани на обох кистях (у кількості 3 шт.), синці по ліктьовій поверхні обох передпліч.
Усі вказані ушкодження є прижиттєвими і могли утворитися в строк та при обставинах, вказаних в ухвалі слідчого судді, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_3 року, при цьому забійно-рвані рани та синці утворилися від травматичної дії тупого твердого предмета (предметів) з обмеженою площею травмуючої поверхні, індивідуальні особливості якого в ушкодженнях не відобразилися, різані рани утворилися від предмета (предметів), який має ріжучі властивості, індивідуальні особливості якого у різаних ранах не відобразилися. Більш детально судити про травмуючі предмети і механізм утворення тілесних ушкоджень, встановлених у ОСОБА_9 , можна буде після надання матеріалів кримінального провадження та проведення слідчого експерименту за участю судово-медичного експерта.
Причиною смерті ОСОБА_9 явилася важка сукупна травма із важкою відкритою черепно-мозковою травмою, множинними різаними та забійно-рваними ранами обличчя, різаними ранами шиї із ушкодженням щитоподібної залози та її судин, переломом під`язикової кістки та множинними різаними ранами тулуба і кінцівок, що ускладнилася у своїй течії декомпенсованим травматичним шоком, геморагічним шоком, набряком-набряканням та дислокацією стовбура головного мозку.
Смерть ОСОБА_9 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 23:30 в стаціонарі ХМКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова і знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із вищевказаними травмами тіла.
Найімовірніше, що після отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 могла здійснювати які-небудь самостійні дії, але в обмеженому об`ємі, впродовж нетривалого часу, до моменту втрати свідомості.
Локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 на верхніх кінцівках, а саме на обох кистях та передпліччях, не виключає можливості їх утворення при її опорі чи самообороні під час нападу на неї (т. 2, а.с. 130-133).
За висновком судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 № 12-23/18/145-А/18 встановлено, крім вказаного вище, що не виключається, що вищевказані ушкодження утворилися внаслідок удару пляшкою по голові з її розбиттям та послідуючим нанесенням ударів залишками (вістрями) цієї пляшки. Тілесні ушкодження, які встановлені у ОСОБА_9 , не могли утворитись внаслідок ударів ножем.
Причиною смерті ОСОБА_9 явилася важка сукупна травма із важкою відкритою черепно-мозковою травмою, множинними різаними та забійно-рваними ранами обличчя, різаними ранами шиї із ушкодженням щитоподібної залози та її судин, переломом під`язикової кістки та множинними різаними ранами тулуба і кінцівок, що ускладнилася у своїй течії декомпенсованим травматичним шоком, геморагічним шоком, набряком-набряканням та дислокацією стовбура головного мозку.
Найімовірніше, що після отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 могла здійснювати які-небудь самостійні дії, але в обмеженому об`ємі, впродовж нетривалого часу, до моменту втрати свідомості.
Встановити силу нанесених ударів не представляється можливим. Локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 на верхніх кінцівках, а саме на обох кистях та передпліччях, не виключає можливості їх утворення при її опорі чи самообороні під час нападу на неї.
Механізм утворення тілесних ушкоджень, наявних у ОСОБА_9 , відповідає об`єктивним судово-медичним даним, на які вказує підозрюваний ОСОБА_6 під час проведення слідчого експерименту від 19 квітня 2018 року та його допиту від ІНФОРМАЦІЯ_3 року (т. 2, а.с. 140-144).
За висновком судово-медичної експертизи ОСОБА_6 від 16 квітня 2018 року № 09-1993/2018, у останнього встановлені такі тілесні ушкодження: садна на голові, на правій руці, правій нозі та тулубі. Ці ушкодження утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів за механізмом тертя-ковзання, та могли бути отримані за 2-5 діб до огляду. За ступенем тяжкості: садна викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше шести днів, і за цією ознакою відповідно до п.п. 2.3.2. «Б», 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17 січня 1995 року,відносяться до легких тілесних ушкоджень (т. 2, а.с. 135) .
За висновком судово-медичної експертизи предметів одягу ОСОБА_6 
№ 17-18-МК/20 (експертизу розпочато 10 січня 2020 року, закінчено 10 березня 2020 року), а саме спортивної куртки та спортивних брюк, експерт дійшов таких підсумків: встановлено різні за характером сліди речовини буро-сірого кольору, які при дослідженні в ультрафіолетових променях представлені ділянками поглинання променів буро-сіро-рожевого кольору, що дає можливість припустити їх належність до крові:
на спортивній куртці:
-бризки - на правій полі в верхньому відділі (2), в середньому відділі(2), в нижньому відділі (1), на лівій полі в нижньому відділі (3), на передній поверхні правого рукава в верхній третині (3), на задній поверхні правого рукава, безпосередньо по умовній передній повздовжній складці(1), на задній поверхні правого рукава, в середній третині множинні, орієнтовані косо-вертикально (знизу вгору, справа наліво) розповсюджуючись віялоподібно вгору, на передній поверхні лівого рукава, в верхній третині, множинні, різноспрямовані, на передній поверхні лівого рукава, в верхній третині, безпосередньо вліво від умовної передньої повздовжньої складки, множинні, які віялоподібно розповсюджуються в напрямку знизу вгору, справа наліво, на передній поверхні лівого рукава, в нижній третині (5), на задній поверхні лівого рукава, в верхній третині (4), на задній поверхні лівого рукава, в середній третині (2), на задній поверхні лівого рукава, в нижній третині, різноспрямовані (8), на спинці, в верхньому відділі зліва, множинні, які віялоподібно розповсюджуються в напрямку зверху вниз, зліва направо, на капюшоні зліва, вздовж вільного краю, множинні, які віялоподібно розповсюджуються в напрямку спереду назад, знизу доверху;
-ділянки просочування трикотажу - на манжетах обох рукавів, по всім поверхням, які зливаються між собою;
-відбиток на правій полі, в середньому відділі, неправильно-трикутної форми, вершиною зверненою донизу та вліво(1);
-мазки - на правій полі в середньому відділі (І), на внутрішній поверхні правої поли в нижньому відділі, вздовж застібки (1), на лівій полі в нижньому відділі, безпосередньо у вільного краю поли(1), на передній поверхні правого рукава в середній третині, множинні, різноспрямовані, місцями зливаються між собою, на задній поверхні правого рукава, в нижній третині, множинні, різноспрямовані, місцями зливаються між собою, на передній поверхні лівого рукава, в нижній третині, множинні, на фоні яких встановлено бризки в кількості п`яти (описані вище), на задній поверхні лівого рукава, в нижній третині, множинні, на фоні яких встановлено бризки в кількості восьми (описані вище);
-краплі - на правій полі, в нижньому відділі (2), на лівій полі, в нижньому відділі (3),
-патьоки - на внутрішній поверхні рамки прорізної кишені лівої поли (1), на задній поверхні правого рукава, в середній третині патьок (1).
на брюках:
-бризки - на передній половинці справа, в верхньому відділі, повздовжніми розмірами орієнтовані горизонтально, на передній половинці справа, в верхньому відділі (11), на передній половинці справа, в середньому відділі, орієнтовані косо- вертикально (зверху вниз, зліва направо)(4), на передній половинці справа, в середньому відділі, множинні, які віялоподібно розповсюджуються в напрямку зверху вниз, на передній половинці справа, в нижньому відділі, множинні, здебільшого різноспрямовані, деякі орієнтовані косо-вертикально (знизу вгору, справа наліво), на передній половинці зліва, в верхньому відділі, множинні, орієнтовані косо-вертикально (зверху вниз, зліва направо), на передній половинці зліва, в нижньому відділі, множинні, орієнтовані вертикально; на задній половинці справа, в нижньому відділі, множинні, орієнтовані косо- вертикально; на задній половинці зліва, в середньому відділі, множинні, подовжених форм, орієнтовані горизонтально, розташованих один за одним, у вигляді ланцюжка; на задній половинці зліва, в нижньому відділі, множинні, різноспрямовані;
-краплі - на задній половинці справа, в верхньому відділі(І), на задній половинці зліва, в верхньому відділі(1);
-мазки - на задній половинці справа, в середньому відділі, вздовж бічного шва, множинні невизначених та подовжених форм, орієнтовані горизонтально, на задній половинці справа, в нижньому відділі, множинні невизначених та подовжених форм, різноспрямовані, місцями зливаються між собою, на фоні яких встановлено множинні бризки (описані вище), на задній половинці зліва, в верхньому відділі, вздовж бічного шва, множинні невизначених та подовжених форм.
Достовірно вирішити питання, щодо належності виявленої слідоутворюючої речовини до крові людини, можливо в рамках проведення судово-медичної експертизи наданих речових доказів в відділенні судово-медичної імунології (цитологічне дослідження).
Якщо за вищеописаних умов, буде встановлено, що наявні сліди буро-сірого кольору є слідами крові, то механізм їх утворення наступний:
- бризки - утворилися при дробленні крапель крові, які отримали кінетичну енергію внаслідок переважаючої дії сил інерції з приєднанням сили тяжіння, та могли виникнути при падінні крові з збільшенням висоти при вторинному (секундарному) розбризкуванні з закривавленого предмета або поверхонь ран, що кровоточать;
- краплі - утворились під час падіння крові з нерухомого предмета або повільно рухомого предмета (забійно-рваних та різаних ран волосистої частини голови, обличчя, шиї потерпілої) з незначною зміною висоти падіння в межах 10-50 см, внаслідок чого, діаметр крапель різниться;
- просочування - утворилися від насичення рідкою кров`ю поглинаючих матеріалів одягу, при контакті з кровоточивим об`єктом (ранами), рясно закривавленою поверхнею або калюжею крові, просочування між шарами одягу та тіла;
- мазки - утворились внаслідок ковзного зіткнення предметів (спортивні куртка та брюки обвинуваченого) з якимось предметом, між якими була деяка кількість слідоутворюючої речовини;
- відбиток - утворився внаслідок статичного контакту закривавленого предмета з рівною поверхнею.
Зважаючи на викладене вище, можна припустити, що після нанесення кровоточивих ушкоджень, обвинувачений ОСОБА_6 деякий проміжок часу перебував в близькому до вертикального положенні тіла, що підтверджується наявністю бризок, патьоків, їх розмірних та морфологічних характеристик в комплексі з іншими слідоутворюючими елементами.
Решта слідів крові могли виникнути при будь-якому положенні тіла.
Відбиток на куртці міг утворитись при будь-якому положенні тіла в момент зіткнення з окривавленим предметом. Об`єктивні судово-медичні дані, для відповіді на дане питання, відсутні.
Враховуючи кількість (множинні сліди), локалізацію (по всім поверхням куртки та брюк), поліморфні морфологічні характеристики (бризки, каплі, патьоки, мазки, відбиток, ділянки просочення) встановлених при судово-медичній експертизі речових доказів, в комплексі з ушкодженнями встановленими на тілі трупа потерпілої ОСОБА_9 (травма голови у вигляді множинних забійно-рваних та різаних ран волосистої частини голови, обличчя, шиї у вигляді різаних ран, різана рана в надключичній області справа, різані рани на обох кистях), показання, на які посилається обвинувачений ОСОБА_6 за обставин під час допиту у судовому засіданні (один удар скляною пляшкою по голові потерпілої ОСОБА_9 ) виключаються, а показання за обставин під час допиту на момент досудового розслідування (один удар пляшкою по голові потерпілій ОСОБА_9 від якого пляшка розбилась, після цього тримаючи за горловину частину пляшки, що залишилась декілька разів наніс удари в область голови потерпілої ОСОБА_9 ), в цілому, відповідає судово-медичним даним отриманим при експертизі речових доказів.
Об`єктивних судово-медичних даних, які б могли вказувати на переміщення тіла потерпілої «та у подальшому за руки відтягнув потерпілу до підсобного приміщення» не мається.
Водночас судами взято до уваги, що за висновком судово-медичної експертизи спортивної куртки, вилученої у ОСОБА_6 , від 02 травня 2018 року № 14/1114-Дм/18, на спортивній куртці (об`єкти №№ 6, 8, 9, 11, 13, 17, 18) ОСОБА_13 виявлена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від ОСОБА_9 не виключається. Від ОСОБА_13 ця кров відбутися не могла.
За висновком судово-медичної експертизи спортивних брюк, вилучених у ОСОБА_6 , №14/115-Дм/18, кров від трупу ОСОБА_9 належить до групи А з ізогемаглютиніноманти- ОСОБА_14 належність крові ОСОБА_6 - О з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В. На спортивних брюках (об`єкти №№1-8), вилучених у ОСОБА_6 , виявлена кров людини, групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від ОСОБА_9 не виключається. Від ОСОБА_6 ця кров походити не могла.
За висновком судово-медичної експертизи кросівок, вилучених у ОСОБА_6 , №14/1116-Дм/18, кров від трупу ОСОБА_9 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти- ОСОБА_14 належність крові ОСОБА_6 - О з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В. На кросівках (об`єкти №№1-6), вилучених у ОСОБА_6 виявлена кров людини, групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від ОСОБА_9 не виключається. Від ОСОБА_6 ця кров походити не може.
За оцінкою відповідно до вимог ст. 94 КПК показань обвинуваченого, свідків, письмових доказів, серед яких і протокол проведення слідчого експерименту від 19 квітня 2018 за участю ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_15 , проведеного з метою перевірки і уточнення відомостей, отриманих під час допиту підозрюваного ОСОБА_6 , у ході якого підозрюваний ОСОБА_6 розповів про обставини події кримінального правопорушення, що мало місце ІНФОРМАЦІЯ_3 року, судами вмотивовано встановлено, що ОСОБА_6 навмисно, свідомо наніс численну кількість ударів ОСОБА_9 спочатку пляшкою з пивом, а потім, тримаючи за горловину розбиту пляшку, наносив прицільні удари її вістрями в життєво важливі ділянки тіла: обличчя, шию, в надключичну ділянку справа, а також по кистях рук потерпілої, що свідчить про його намір заподіяти смерть, оскільки, завдаючи множинні, прицільні, з достатньою силою удари потерпілій, ОСОБА_6 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і бажав настання наслідків у вигляді смерті ОСОБА_9 , про що свідчать, зокрема, послідовність і інтенсивність його дій, велика кількість та локалізація завданих ним ударів, подальша поведінка обвинуваченого, який не вжив жодних заходів з метою відвернення наслідків.
Колегія суддів не бере до уваги як необґрунтовані посилання засудженого на те, що, завдаючи ударів, він не уявляв, що завдасть великої шкоди, яка призведе до загибелі потерпілої, що завдаючи удари потерпілій не мав на меті, умислу та бажання заподіяти смерть, не міг оцінити завданої шкоди, тому що був роздратований неправомірними діями останньої та все сталося швидко. 
Суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що умисне поранення життєво важливих органів потерпілого, внаслідок чого настала смерть, є свідченням умислу винного на заподіяння смерті і кваліфікується як умисне вбивство за відповідною частиною ст. 115 КК, де п. 13 ч. 2 передбачена відповідальність за вчинення кваліфікованого його виду - вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.
До висновків про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, суди дійшли, системно проаналізувавши та з`ясувавши обставини справи, зміст і спрямованість умислу, урахувавши спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_9 , поведінку винного та потерпілої, що передувала подіям.
Висновки судів про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог статей 22, 23, 26 КПК, наведено мотиви того, що досліджена сукупність доказів є достатньою для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні умисного вбивства.
Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій і звертає увагу на таке.
Умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується діянням у виді протиправного посягання на життя іншої людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками. Суб`єктивна сторона умисного вбивства характеризується виною у формі умислу, тобто при вчиненні умисного вбивства винний усвідомлює, що своїми діями посягає на життя іншої особи та бажає заподіяти їй смерть (прямий умисел) або свідомо допускає настання смерті. 
Необхідний причинний зв`язок відображає закономірності розвитку об`єктивного світу, де причина сама в собі містить реальну можливість настання відповідного наслідку. За таких обставин суб`єкт здатен передбачати розвиток природного перебігу подій як закономірних явищ. Вчиняючи ті або інші дії, що із закономірністю тягнуть за собою настання певних наслідків, людина здатна їх передбачити як невідворотний чи можливий результат своїх дій, і саме тому необхідний причинний зв`язок має кримінально-правове значення, а суспільно небезпечні наслідки, заподіяні діянням особи, ставляться їй у провину. 
При неправильному уявленні особи про дійсний розвиток причинного зв`язку між суспільно небезпечним діянням і суспільно небезпечними наслідками кримінальне право не вимагає, щоб особа усвідомлювала причинний зв`язок у всіх деталях і особливостях. Достатньо, щоб особа усвідомлювала розвиток причинного зв`язку в загальних рисах, і помилка в деталях не має впливу на кримінальну відповідальність. 
Під час встановлення вини та її змісту в кожному конкретному випадку суд виходить із того, що вона існує в реальній дійсності, та встановлює її на підставі досліджених у справі доказів. Суд пізнає вину так, як він встановлює й пізнає інші факти об`єктивної дійсності, що існують або відбуваються у зовнішньому світі. Ознаки суб`єктивної сторони вчинених злочинів та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь і їх наслідків встановлюються судами відповідно до характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів, що закріплені належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому КПК, та оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. 
Ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами з урахуванням особливостей вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, за встановленими фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. При встановленні форми та виду вини суд у кожному конкретному випадку виходить з аналізу всіх зібраних у справі доказів і сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує характер і спосіб його вчинення, інтенсивність і спрямованість протиправного впливу, кількість і локалізацію на тілі потерпілої особи тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо. 
Визначальним для кваліфікації кримінального правопорушення з матеріальним складом є суб`єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій. У аспекті встановлення підстави кримінальної відповідальності, юридичної оцінки суб`єктивного ставлення до вчиненого, за ступенем конкретизації у свідомості суб`єкта передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків виокремлюють визначений (пов`язаний із передбаченням конкретного наслідку) і невизначений (альтернативний) умисли, коли свідомістю винного охоплюється можливість настання двох або більше альтернативних наслідків. Небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини. При невизначеному умислі, різновидом якого є альтернативний умисел, кваліфікація здійснюється в залежності від тих наслідків, які були фактично заподіяні. 
Поза увагою судів попередніх інстанцій не залишилося те, що засуджений вчиняв цілеспрямовані дії за власною волею, усвідомлював зміст і характер вчинених дій, бажав завдати ударів з такою силою і в ті органи, ураження яких призвело до заподіяння смерті. Встановлені судами обставини не містять відомостей про те, що засуджений не усвідомлював розвитку причинного зв`язку між його діянням і заподіяною смертю внаслідок, серед іншого, спричинених потерпілій:травми голови у вигляді множинних (у кількості на волосистій частині голови - 10 шт., обличчя - 12 шт.) забійно-рваних та різаних ран волосистої частини голови і обличчя, крововиливів у м`які покриви голови з боку їх внутрішньої поверхні по усіх анатомічних ділянках, крововиливів у скроневі м`язи, перелому лобової кістки справа, крововиливів під оболонки головного мозку (епідурально, субдурально та субарахноїдально), із забоєм обох лобових доль та лівої скроневої долі головного мозку, множинних подряпин обличчя, відкритого перелому кісток носа та правої виличної кістки, крововиливів та забійних ран слизової оболонки ротової порожнини, травматичної екстракції першого - четвертого зубів справа та першого зуба зліва на верхній щелепі; травми шиї у вигляді трьох різаних ран в ділянці під підборіддям, верхній та середній третині шиї справа, крововиливів у підшкірно-жирову клітковину та м`язи шиї із ушкодженням щитоподібної залози та судин, переломом під`язикової кістки; різаної рани (1) в надключичній ділянці справа по середньо ключичній лінії; різаних ран на обох кистях (у кількості 3 шт.), синців по ліктьовій поверхні обох передпліч, враховуючи, що причиною смерті ОСОБА_9 була важка сукупна травма із важкою відкритою черепно-мозковою травмою, множинними різаними та забійно-рваними ранами обличчя, різаними ранами шиї із ушкодженням щитоподібної залози та її судин, переломом під`язикової кістки та множинними різаними ранами тулуба і кінцівок, що ускладнилася у своїй течії декомпенсованим травматичним шоком, геморагічним шоком, набряком-набряканням та дислокацією стовбуру головного мозку, що смерть ОСОБА_9 знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із вищевказаними травмами тіла.
Оскаржені судові рішення містять переконливе обґрунтування того, чому саме нанесення ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_9 вказаних вище ушкоджень пов`язане з усвідомленням засудженим суспільної небезпечності своїх дій, їх здатності заподіяти смерть у цьому конкретному випадку та передбаченням відповідних наслідків для життя потерпілої, бажанням заподіяти смерть. 
У цьому провадженні характер застосованого насильства, знаряддя злочину та характер заподіяних потерпілій ушкоджень свідчать про усвідомлення винним суспільно небезпечного характеру своїх дій, розуміння ним такої високої вірогідності заподіяння смерті, що наближається до передбачення ним неминучості її настання як результату його протиправного впливу на потерпілу. Передбачення такої високої вірогідності суспільно небезпечних наслідків завжди свідчить про бажання їх настання. 
За наявності умислу на заподіяння смерті проміжок часу до її настання, потенційна можливість врятувати потерпілому життя за умови втручання інших осіб із наданням відповідної допомоги, намагання медичних працівників відвернути настання наслідків у виді смерті на кваліфікацію дій винуватого не впливають, і саме із такого обґрунтовано виходили суди в цій справі. 
Колегія суддів відхиляє ті доводи засудженого, де він фактично посилається на наявність підстав до кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до злочинів із похідними наслідками. Особливістю необхідного причинного зв`язку в злочині, передбаченому ч. 2, є його послідовний розвиток від суспільно небезпечного діяння до прямого (проміжного) наслідку у виді тяжкого тілесного ушкодження і далі до кінцевого наслідку у виді смерті потерпілого (похідного), тобто він має опосередкований характер. 
Юридична природа таких кримінальних правопорушень полягає в тому, що заподіяні діянням проміжні наслідки (в конкретній обстановці його вчинення) створюють реальну загрозу настання похідних від них, які значною мірою обумовлені впливом тих факторів, які винувата особа обґрунтовано розраховує нейтралізувати або існування яких не усвідомлює. 
У кримінальних правопорушеннях із похідними наслідками діяння безпосередньо породжує лише проміжний наслідок, який, у свою чергу, викликає наслідки похідні. Реальну можливість настання похідних наслідків створює не діяння само по собі, а викликані ним проміжні наслідки з урахуванням супутніх обставин. Отже, смерть, як похідний наслідок і кінцевий результат злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, не може виступати прямим наслідком вчиненого особою діяння.
Натомість встановлені судами, серед іншого, на підставі висновків судово-медичних експертів обставини свідчать, що за об`єктивними даними смерть, заподіяна потерпілій, є саме прямим наслідком протиправних дій засудженого, отже має місце прямий необхідний причинний зв`язок, що виключає кваліфікацію за ч. 2 ст. 121 КК.
Крім того, умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, із суб`єктивної сторони характеризується неоднаковим психічним ставленням особи до різних наслідків одного й того самого діяння, де щодо тяжкого тілесного ушкодження має місце прямий чи непрямий умисел, а щодо наслідку у вигляді смерті потерпілого - злочинна самовпевненість чи злочинна недбалість. Отже, підставою кваліфікації вчиненого злочину за ч. 2 ст. 121 КК може бути лише обґрунтований висновок про психічне ставлення засудженого до заподіяння смерті потерпілому у формі необережності. Проте, з огляду на встановлені судами обставини, належні підстави до такого висновку в цій справі відсутні. 
За частиною 3 ст. 25 КК необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити. Встановлені судами обставини виключають абиякі підстави вважати психічне ставлення засудженого до заподіяної ним смерті потерпілої злочинною недбалістю, за якого він не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті (ч. 3 ст. 25 КК) під час вчинення протиправних дій. Передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій виключає психічне ставлення до вчиненого у формі злочинної недбалості в аспекті положень ч. 3 ст. 25 КК.
Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення (ч. 2 ст. 25 КК). Водночас ніщо в цьому кримінальному провадженні не свідчить про наявність у засудженого в момент вчинення діяння обґрунтованого розрахунку на конкретні обставини, здатні як об`єктивно, так і на його думку відвернути настання наслідків. 
Отже, доводи у касаційній скарзі про відсутність у засудженого умислу на вбивство та необхідність кваліфікації вчиненого злочину за ч. 2 ст. 121 цього Кодексу як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані. 
Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи засудженого, де він посилається на те, що апеляційний суд не надав належну оцінку показанням ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які не були безпосередніми очевидцями події злочину, а також висновкам експертів № 12-17/145А/18 від 17 квітня 2018 року, № 17-18МК/20 від 10 березня 2020 року, даним протоколу огляду місця події.
Вбачається, що місцевий суд дослідив і надав оцінку вказаним доказам як кожному окремо, так і у їх сукупності і взаємозв`язку із іншими доказами щодо встановлення обставин, визначених приписами ст. 91 КПК, як такі, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.
Апеляційний суд, за відсутності відповідного процесуального приводу повторно всієї сукупності доказів не досліджував, та погодився з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів.
Посилання засудженого про те, що ОСОБА_10 було допитано як свідка, в той час коли він мав процесуальний статус потерпілого, з огляду на що його показання слід визнати недопустимими, не знайшли свого підтвердження.
З матеріалів провадження вбачається, що 17 листопада 2023 року ОСОБА_10 суд допитав як того вимагають приписи ст. 353 КПК. ОСОБА_10 повідомив, що він ознайомлений з пам`яткою про права та обов`язки потерпілого, права та обов`язки йому зрозумілі, попереджено про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 384, 385 КК, потерпілого було приведено до присяги, учасникам судового провадження було надано можливість ставити питання з приводу обставин кримінального провадження.
Разом з тим, з журналу судового засідання вбачається, що цього ж дня, після допиту ОСОБА_10 у якості потерпілого, суд допитав його як свідка у цьому ж провадженні за іншим епізодом.
Журнал судового засідання переконливо свідчить, що допит свідка ОСОБА_10 було проведено як того вимагають положення ст. 352 КПК, його було попереджено про кримінальну відповідальність, передбачену відповідними статтями кримінального закону, було приведено до присяги, надано можливість ставити питання з приводу обставин кримінального провадження з чітким дотриманням приписів ст. 352 КПК.
Колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку вимоги кримінального процесуального закону порушені не були. Обвинувачення ОСОБА_6 було висунуто за пунктами 7, 13 ч. 2 ст. 115 та ч. 2 ст. 185 КК, однак ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 липня 2024 року ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 185 КК у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження в цій частині - закрито, з огляду на що, посилання суду на показання свідка ОСОБА_10 є обґрунтованим.
Показання свідків об`єктивно узгоджуються як між собою так і з іншими доказами у справі, місцевий суд проаналізував їх в сукупності та взаємозв`язку з даними, що містяться у письмових та речових доказах. Досліджені судом докази взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_16 складу інкримінованого кримінального правопорушення та доведеність його винуватості. 
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що згідно з приписами ст. 85 КПК належними також є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. При цьому чинний КПК мне містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку. Навпаки, ст. 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
Доказування винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, зокрема наявності об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, за якими встановлено характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку його вчинення тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) складових кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 101 КПК висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. 
Висновки судово-медичних експертиз містять оцінку суто за медичними критеріями відповідних обставин кримінального правопорушення й саме в такому розумінні ці висновки повинні оцінюватися судами при вирішенні питання про доведеність винуватості особи у злочині за встановлених обставин його вчинення та про кримінально-правову кваліфікацію. 
Саме в такому аспекті суди надали оцінку висновкам експертів. Натомість, засуджений на обґрунтування своєї версії розвитку подій посилається на ті ж висновки експертів відокремлено від інших доказів, спирається на відокремлену оцінку певних доказів на предмет їх достовірності. 
Те, що за відсутності об`єктивних судово-медичних даних, які би свідчили про переміщення тіла загиблої потерпілої ОСОБА_9 , експерт у висновку від 10 березня 2020 року № 17-18МК/20 вказав про неможливість встановити таку обставину шляхом застосування спеціальних фахових наукових знань з предмета дослідження враховуючи надані для дослідження об`єкти, Верховний Суд вважає таким, що жодним чином не спростовує висновків судів попередніх інстанцій з цього питання, які спираються на перевірку і оцінку всіх досліджених доказів за вказаним критерієм у їх взаємопоєднанні між собою, зокрема і показань вказаних вище свідків, які повідомили про обставини, що передували вчиненню злочину, і безпосередньо бачили засудженого при цьому, а також про обставини після його виявлення, які також сприймали безпосередньо.
У пункті п. 1.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, йдеться про те, що згідно з КК розрізняють тілесні ушкодження трьох ступенів: тяжке, середньої тяжкості та легке.
Висновки судово-медичних експертиз: трупа потерпілої ОСОБА_9 № 12-17/145-А/18 та №12-23/18/145-А/18; ОСОБА_6 № 09-1993/2018 від 16 квітня 2018 року повністю відповідають приписам п. 1.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що спростовує безпідставні в цій частині твердження засудженого.
За приписами статей 101, 356 КПК кожна сторона має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення його висновку. Експерту можуть бути поставлені запитання щодо наявності в експерта спеціальних знань та кваліфікації з досліджуваних питань (освіти, стажу роботи, наукового ступеня тощо), дотичних до предмета його експертизи; використаних методик та теоретичних розробок; достатності відомостей, на підставі яких готувався висновок; наукового обґрунтування та методів, за допомогою яких експерт дійшов висновку; застосовності та правильності застосування принципів та методів до фактів кримінального провадження; інші запитання, що стосуються достовірності висновку. 
Суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: 1) суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; 2) під час судового розгляду виникли підстави, передбачені ч. 2 ст. 509 КПК; 3) існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності. 
Такого підґрунтя в цьому провадженні немає. 
В цій справі ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2023 року визначено підсудність кримінального провадження за Червонозаводським районним судом м. Харкова.
За загальним правилом, відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 КПК судовий розгляд у кримінальному провадженні повинен бути проведений в одному складі суддів. У разі якщо суддя позбавлений можливості брати участь у судовому засіданні, він має бути замінений іншим суддею, який визначається у порядку, встановленому ч. 3 ст. 35 цього Кодексу. Після заміни судді судовий розгляд розпочинається спочатку, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 319 КПК та ст. 320 цього Кодексу. Після заміни судді судовий розгляд розпочинається спочатку.
У правових ситуаціях, які регламентовані зазначеними положеннями ст. 319 КПК, внаслідок зміни складу суду не припиняють дії правовідносини, які виникли у зв`язку із здійсненням правосуддя у кримінальному провадженні певним судом, визначеним законом. Натомість після передачі справи з одного місцевого суду до іншого, місцевий суд, якому надійшло провадження, розпочинає його з підготовчого судового засідання, незалежно від етапу, на якому воно було передано. 
З касаційної скарги засудженого не вбачається посилань на те, що під час судового розгляду в Червонозаводському районному суді м. Харкова сторона захисту була позбавлена права на залучення експерта для проведення тої чи іншої експертизи чи комплексу експертних досліджень чи була обмежена в реалізації цього права з тих або інших причин, що існували перешкоди в реалізації її процесуальних прав щодо подання певного доказу на противагу висновкам експертів, які були надані суду за ініціативою сторони обвинувачення та які могли би, на переконання захисту, поставити під сумнів достовірність висновків експертів, оцінених судом відповідно до приписів ст. 94 КПК, і з матеріалів провадження таких обставин не вбачається.
До того ж з матеріалів провадження вбачається, що сторона захисту не заявляла клопотання про проведення повторних експертиз, не вказувала на які-небудь суперечності у висновках експертів та не заявляла клопотання про допит експертів у судовому засіданні для роз`яснення висновку як під час судового розгляду в Червонозаводському районному суді м. Харкова, так і апеляційного перегляду, зокрема і експерта ОСОБА_12 , яка після зміни підсудності судом не допитувалась і не викликалась для допиту судом, враховуючи приписи статей 22, 26 КПК.
На таких підставах Верховний Суд відхиляє відповідні доводи засудженого, де він посилається на відомості, як нібито отримані під час допиту в судовому засіданні експерта ОСОБА_12 щодо передачі патологічних зразків експерту, оскільки суд може оцінювати лише ті докази, які досліджував безпосередньо. 
До того ж Верховний Суд бере до уваги, що відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 438, ст. 412 КПК підставою до скасування чи зміни оскаржених судових рішень є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а не певних настанов із певних відомчих інструкцій, натомість в касаційній скарзі не вказано абияких переконливих обґрунтувань про порушення порядку, встановленого в КПК, щодо призначення та проведення експертних досліджень, які покладено в основу ухвалених щодо ОСОБА_6 вироків, зокрема висновків експертів 15 № 533-Дм2018; 
15 № 541-Дм2018; 15 № 540-Дм2018; 15 № 531-Дм2018; 15 № 535-Дм2018; 
15 № 537-Дм2018; 15 № 530-Дм2018; 15 № 532-Дм2018. Зміст вказаних висновків є чітким та зрозумілим, вони містять відповіді на всі порушені перед експертом питання, підстави вважати їх такими, що суперечать матеріалам справи, чи такими, що викликають інші обґрунтовані сумніви в їх правильності, відсутні.
Вказані висновки отримано із додержанням процесуального порядку доручення та проведення судової експертизи, вони складені експертом належного фаху та досвіду, попередженим про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК, відповідно до визначеного експерту завдання, з належною повнотою і науковою обґрунтованістю кожного висновку та використаної методики, які є належним підґрунтям до їх оцінки на предмет достовірності у взаємозв`язку із іншими доказами.
Підстав до визнання висновків експертів недопустимими доказами, як-то порушення процедури отримання процесуальних джерел доказування чи матеріалів, на яких ґрунтуються висновки, порушення прав і свобод особи, гарантованих Конституцією України або Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, чи з тих підстав, що вони не містять відомостей про документи, на підставі яких експерти дійшли висновків, чи не вказують на конкретні джерела даних, які використовувалися, чи не зазначають про використані методи досліджень, Верховним Судом не встановлено. 
Висновки експертів 15 № 533-Дм2018; 15 № 541-Дм2018; 15 № 540-Дм2018; 
15 № 531-Дм2018; 15 № 535-Дм2018; 15 № 537-Дм2018; 15 № 530-Дм2018; 
15 № 532-Дм2018, за якими йдеться про те, що на об`єктах дослідження виявлені сліди крові, які могли походити від людини з групою крові А(ІІ) з ізогемаглютиніном 
анти-В та супутнім антигеном Н, в тому числі від потерпілої громадянки ОСОБА_9 , при цьому, враховуючи групову приналежність крові ОСОБА_6 , можна припустити домішки слідів крові і від нього, якщо на момент скоєння злочину у нього були травми, які супроводжувалися кровотечею, судами оцінені у сукупності із іншими доказами, серед яких, висновок судово-медичної експертизи ОСОБА_6 від 16 квітня 2018 року № 09-1993/2018 про те, що у останнього встановлені такі тілесні ушкодження, як садна на голові, на правій руці, правій нозі та тулубі від травматичної дії тупих твердих предметів за механізмом тертя-ковзання, викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше шести днів, відносяться до легких тілесних ушкоджень, водночас не встановлено травм, які би супроводжувалися кровотечею під час вчинення інкримінованого діяння. 
Власні міркування засудженого щодо оцінки висновків експертів, їх правильності й обґрунтованості є особистою суб`єктивною думкою, на підставі якої Суд не має об`єктивного підґрунтя встановлювати наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Безпідставними також є посилання засудженого на те, що Комінтернівський районний суд м. Харкова 05 листопада 2019 року постановив рішення про проведення судово-біологічної експертизи, яка натомість проведена не була всупереч ухваленому судом рішенню. З матеріалів справи вбачається, що в цей день в судовому засіданні місцевий суд розглянув клопотання сторони обвинувачення про призначення ще й молекулярно-генетичних досліджень з метою встановлення ДНК-профілю відповідних зразків крові потерпілої ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_6 та можливості їх виявлення на спортивній куртці та грошових коштах, вилучених ІНФОРМАЦІЯ_3 року у обвинуваченого ОСОБА_6 , вислухав думку обвинуваченого та його захисника із цього питання, які заперечили проти проведення таких експертиз, та ухвалами від 05 листопада 2019 року вмотивовано відмовив у задоволенні клопотань прокурора Харківської місцевої прокуратури № 5 про призначення судової біологічної експертизи за експертною спеціальністю «Молекулярно-генетичні дослідження».
Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що обвинуваченим вчинено кваліфіковане умисне вбивство, передбачене п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, враховуючи те, що ОСОБА_6 був засуджений:
- 09 лютого 1993 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 140, ст. 17, ч. 2 ст. 140, статтями 42, 43 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців; 
- 09 грудня 1997 року Харківським обласним судом за ч. 3 ст. 142,ст. 42, пунктами «п», «а», «е» ст. 93 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна;
- 19 червня 2012 року Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 187, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць позбавлення волі, звільнений 08 січня 2015 року умовно-достроково на невідбутий термін 5 місяців 17 днів.
При цьому покарання за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 лютого 1993 року відбуте, натомість судимість у встановленому законом порядку за вчинене не знята та не погашена, і він знов вчинив ІНФОРМАЦІЯ_3 року умисне вбивство, що обумовлює кваліфікацію вчиненого в цій справі як «умисне вбивство, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство».
Посилаючись на приписи ст. 49 КК засуджений залишив поза увагою, що відповідно до ч. 1 ст. 88 КК особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. 
При цьому строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання (ч. 1 ст. 90 КК) і, якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить кримінальне правопорушення, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново. У цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожне кримінальне правопорушення після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останнє кримінальне правопорушення (ч. 5 ст. 90 КК).
Водночас за приписами ч. 3 ст. 90 КК, якщо особу було достроково звільнено від відбування покарання, то строк погашення судимості обчислюється з дня дострокового звільнення її від відбування покарання (основного та додаткового).
За матеріалами справи ОСОБА_6 08 січня 2015 року звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання, призначеного за ч. 1 ст. 187, ст. 71 КК за вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 червня 2012 року.
Відповідно, строки погашення судимості за кожне із кримінальних правопорушень, за які ОСОБА_6 засуджений за вироками Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 лютого 1993 року, судової колегії по кримінальним справам Харківського обласного суду від 09 грудня 1997 року, Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 червня 2012 року, обраховуються відповідно до положень пунктів 7, 8, 9 ч. 1 ст. 89 КК з дня дострокового звільнення його від відбування покарання 08 січня 2015 року, призначеного за вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 червня 2012 року.
Отже, на день вчинення умисного убивства потерпілої ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_3 року  ОСОБА_6 мав непогашені судимості за ч. 3 ст. 142, пунктами «п», «а», «е» ст. 93 КК (1960 року) та ч. 1 ст. 187 КК (2001 року), які не погашено й не знято і на день постановлення оскаржених судових рішень. 
Відповідно до ст. 34 КК рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення, який за приписами п. 1 ч. 1 ст. 67 КК є обставиною, що обтяжує покарання.
В силу приписів п. 1 ч. 1 ст. 67 КК суди попередніх інстанцій обґрунтовано ухвалили висновки про наявність рецидиву злочинів як обставини, що обтяжує покарання обвинуваченому, який утворюють, враховуючи наявність у ОСОБА_6 незнятої та непогашеної судимості, вчинення останнім умисних кримінальних правопорушень, які за родовими ознаками є різнорідними із кримінальним правопорушенням, що є предметом цього судового розгляду за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, та не утворюють їх повторності.
З наведених вище підстав Верховний Суд відхиляє доводи засудженого як про неправильну кваліфікацію його дій, так і про необґрунтоване, на його переконання, врахування рецидиву як обставини, яка обтяжує призначене йому покарання.
Відповідно до приписів ч. 15 ст. 615 КПК в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення. Вказані приписи судом дотримано в повному обсязі з урахуванням здійснення судового розгляду у режимі відеоконференції під час проголошення резолютивної частини вироку, а доводи засудженого про протилежне, є безпідставними.
Крім того, засуджений безпідставно посилається на те, що його не було в належному обсязі ознайомлено з матеріалами провадження, оскільки таке право було забезпечено на кожному етапі кримінального провадження в повному обсязі, про що свідчать відповідні процесуальні джерела з матеріалів справи.
Щодо доводів про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого Верховний Суд виходить із такого. 
Поняття судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності застосованих кримінально-правових засобів з метою вирішення завдань, визначених положеннями статей 1, 50 КК тощо.
Функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності, а під час обрання такої форми її реалізації, як призначення покарання з його реальним відбуванням вимагає від суду вмотивованої оцінки всіх конкретних обставин справи, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, особи винного. 
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
При цьому виправленням засудженого є такий вплив покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального. Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого засобів кримінально-правового впливу в його особистості відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Воно досягається через усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії. Водночас виправлення має спиратися на об`єктивні обставини, які здатні забезпечити ресоціалізацію засудженого.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету та засади його призначення.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Верховний Суд не вбачає явної несправедливості призначеного ОСОБА_6 покарання, обраний захід примусу є співмірним вчиненому, за встановлених в цьому провадженні обставин та особі засудженого, необхідним і достатнім для досягнення цілей покарання в аспекті реалізації судом приписів статей 50, 65 КК.
Суд апеляційної інстанції взяв до уваги обставини, на які посилається засуджений, зокрема, те, що у нього є малолітній син, 2011 року народження, та мати, 1952 року народження, яка є особою з інвалідністю 2 групи, що він засуджує свою поведінку під час та після скоєння правопорушення, його посилання на бажання виправитися шляхом проходження військової служби в ЗСУ, часткове визнання вини та бажання відшкодувати завдані збитки.
Водночас апеляційний суд не залишив поза увагою відсутності обставин, які пом`якшують покарання, та наявності обтяжуючих покарання обставин - рецидиву злочинів, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів. 
Врахував, що ОСОБА_6 , будучи раніше неодноразово судимим, у тому числі за вчинення умисного вбивства, невдовзі після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив особливо тяжкий злочин - умисне вбивство, завдав потерпілій численних ударів, зокрема по голові, обличчю, шиї, в надключичну ділянку, що свідчить про його рішучий умисел на позбавлення життя, а характері локалізація тілесних ушкоджень, їх кількість, а також використання розбитої скляної пляшки як знаряддя вчинення злочину вказують на особливу агресивність і зухвалість дій ОСОБА_6 .
Крім того, обставини, що передували злочину, визнав такими, що свідчать про його високу суспільну небезпеку, оскільки конфлікт із потерпілою виник на малозначному ґрунті - через відмову прийняти пошкоджену грошову купюру, однак ця ситуація спричинила в ОСОБА_6 настільки агресивну реакцію, що він умисно завдав потерпілій численних ударів, умисно позбавивши її життя, що свідчить про його схильність до насильницької поведінки та зневажливе ставлення до життя інших людей. Залишивши місце злочину та не надавши жодної допомоги потерпілій, ОСОБА_16 продемонстрував повну байдужість до наслідків своїх дій. Його поведінка після вчинення злочину, а також відсутність щирого каяття чи невжиття заходів для відшкодування завданої шкоди додатково свідчать про його високу суспільну небезпеку.
Враховуючи вказане та дані про особу ОСОБА_6 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що останній становить постійну і серйозну загрозу для суспільства, а інші, менш суворі заходи, окрім як довічне позбавлення волі, не здатні забезпечити захист суспільства і справедливість.
Верховний Суд не вбачає підґрунтя до спростування висновків апеляційного суду в цій частині, вважає їх вмотивованими, аргументованими і правильними. Покарання, яке призначено засудженому, відповідає тяжкості правопорушення, сприятиме його виправленню та попередженню вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Обставини, про які йдеться в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованості висновку стосовно призначеного відповідно до приписів ст. 64 КК покарання, яке є законним і справедливим.
Зважаючи на викладене, за оцінкою доводів касаційної скарги сторони захисту Верховний Суд не вбачає таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржених судових рішень. 
Вирок апеляційного суду є належно обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогами статей 370, 374 та 420 КПК, у ньому зазначено належні мотиви та положення закону, якими керувався суд. Переконливих аргументів, які би спростовували правильність висновків апеляційного суду та ставили під сумнів законність його вироку, засуджений у касаційній скарзі не навів, і таких обставин за результатами касаційного перегляду за доводами скарги не вбачається. 
Враховуючи наведене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 липня 2024 року та вирок Харківського апеляційного суду від 13 березня 2025 року щодо нього залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2 ОСОБА_3