Справа № 758/18232/25 
Категорія 17 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(ЗАОЧНЕ)

02 червня 2026 року          м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді     Петрова Д.В.,
при секретарі судового засідання   Сідько І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі адвоката Мамаєва Дмитра Юрійовича до Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія управління активами «Портофін», про стягнення заборгованості,
У С Т А Н О В И В :
У листопаді 2025 року до Подільського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мамаєва Д.Ю. про стягнення заборгованості.
В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначає, що 17 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЕВЕРЕСТ» від імені, в інтересах та за рахунок якого на підставі Договору про управління активами діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія управління активами «Портофін» укладено Попередній Договір.
Згідно п. 1.1.2 Договору двокімнатна квартира за номером АДРЕСА_1 , проектна загальна площі якої становить 69,5 кв. м.
Відповідно до вищевказаного Договору та п. 2.2 ст. 2 «Предмет Договору» вказується: «Сторони домовились укласти основний Договір на умовах, передбачених цим договором, після прийняття Об`єкту будівництва в експлуатацію, реєстрації права власності Майбутнього Продавця на Квартиру за собою та після здійснення майбутнім Покупцем повної оплати Забезпечувального авансового платежу (Попередньої оплати вартості Квартири), на умовах та в порядку, визначених цим Договором. Такий Основний договір укладається Сторонами протягом 90 (дев`яноста) календарних днів з дати настання останньої в часі події з усіх вказаних у цьому пункті подій» - Вважаємо за необхідне зазначити, що на день подання даної Позовної заяви будівельні роботи не проводяться та будинок не введено в експлуатацію, що свідчить про невиконання Відповідачем умов укладеного Договору, в той час як Позивачем сплачено повну суму за квартиру у встановлені договором терміни.
Згідно з п. 3.3 ст. 3 Договору Розмір забезпечувального авансового платежу становить 3 537 422, 47 грн., (три мільйони, п`ятсот тридцять сім тисяч, чотириста двадцять дві гривні, 47 копійок).
У відповідності до п. 3.4 ст. 3 Договору вказується: «Майбутній Покупець сплачує Майбутньому Продавцю Забезпечувальний авансовий платіж (попередню оплату вартості квартири) у строк до 20 серпня 2023 року у наступному порядку, та наведено відповідний порядок. Згідно з порядком платежі здійснюються наступним чином:
-Перший платіж з 17 серпня 2021 року по 20 серпня у розмірі 1 102 000, 00 грн. (один мільйон сто дві тисячі гривень, 00 копійок)
-Надалі, впродовж 24 місяців, тобто з 21.08.2021 року по 21.07.2023 року Позивач повинен сплачувати чітко встановлену суму: 101 475,85 грн. (сто одна тисяча чотириста сімдесят п`ять гривень, 85 копійок).
-У відповідності до п. 5.3.1 Договору «Майбутній покупець має право вимагати від майбутнього продавця належного виконання зобов`язань за цим договором.» - Зауважуємо, що Відповідач не виконав та навіть не починав виконувати умови Договору в частині виконання робіт. Єдине, що належним чином здійснював Відповідач, це отримування коштів від Позивача та вимагання оплати штрафних та фінансових санкцій.
Згідно з п. 5.4.1 Майбутній покупець зобов`язаний належним чином виконувати грошові зобов`язання за цим договором.
Позивач сумлінно та належним чином виконував усі зобов`язання, покладені на нього відповідно до умов укладеного між сторонами Договору. Всі дії Позивача свідчать про добросовісність та виконання договірних зобов`язань. Зокрема всі платежі здійснювались вчасно та в повному обсязі, що підтверджується розрахунками, що додаються до Позовної заяви.
У зв`язку з початком повномасштабного збройного вторгнення російської федерації на територію України, Позивач об`єктивно втратив можливість своєчасно здійснювати платежі за Договором. Зазначені обставини є надзвичайними та такими, що відповідають визначенню форс-мажорних обставин або обставин непереборної сили у розумінні чинного законодавства України.
Більше того, у березні 2022 року Відповідачем на офіційному веб-порталі було оприлюднено повідомлення, відповідно до якого нарахування штрафних санкцій та пені за відповідний період не здійснюватиметься. 
Згодом це повідомлення було видалено, після чого Позивач отримав від Відповідача повідомлення про нарахування пені та інфляційних втрат. Такі дії Відповідача є непослідовними та несправедливими, адже спочатку він повідомив про відсутність штрафів, а потім змінив свою позицію. Це суперечить принципам добросовісності, справедливості між сторонами договору, особливо в умовах воєнного стану, коли кожен громадянин і суб`єкт господарювання стикається з об`єктивними форс-мажорними обставинами.
Надалі Позивач звернувся до Третьої особи із письмовою Заявою, у якій виклав обставини справи, зокрема зазначив факт введення воєнного стану в Україні та фактичне призупинення будівельних робіт. У заяві Позивач просив списати вже нараховану пеню та інфляційні втрати, оскільки їх стягнення в умовах воєнного стану є фактично протиправним. Відповідач та Третя особа в свою чергу, звернення Позивача проігнорували, навіть не надавши відповіді на офіційне звернення Позивача із проханням під час форс-мажорних обставин, а саме: військового стану на території України.
У подальшому Відповідач у особистому листуванні з Позивачем повідомив про наявність заборгованості у розмірі 1 319 187,22 грн, а також про нарахування індексу інфляції та пені. Згідно з наданими Відповідачем розрахунками, загальна сума заборгованості разом із штрафними та фінансовими санкціями становила 3 838 986,85 грн. Незважаючи на складні обставини, Позивач сплатив зазначену суму у повному обсязі, чим підтвердив своє прагнення до належного виконання зобов`язань в межах укладеного між сторонами Договору.
Відтак, Позивачем станом на 17 серпня 2023 року було сплачено всю суму відповідно до укладеного між сторонами Договору, а саме: 4 534 097 грн. (чотири мільйони п`ятсот тридцять чотири тисячі дев`яносто сім гривень, 01 копійка), що відповідно до п. 3.5 та 6.4 Попереднього договору відповідає оплаті забезпечувального авансового платежу за попереднім договором. Дана інформація підтверджується Довідкою №234/1 від 17.08.2023 року, що підписана Директором ТОВ «КУА «ПОРТОФІН».
Відповідач не виконав покладені на нього зобов`язання, що визначені в умовах Договору. Позивачем було регулярно здійснено всі платежі, включно з безпідставно нарахованими штрафними та фінансовими санкціями, що свідчить про добросовісність Позивача у даних правовідносинах. В свою чергу Відповідач, навіть не почав будувати той будинок, кошти за які було сплачено Позивачем, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.03.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд судової справи по суті
В судове засідання позивач не з`явився, від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача в якій представника позивача просив задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:  відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;  відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;  відповідач не подав відзив;  позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього.
Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 17 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЕВЕРЕСТ» від імені, в інтересах та за рахунок якого на підставі Договору про управління активами діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія управління активами «Портофін» укладено Попередній Договір.
Згідно п. 1.1.2 Договору двокімнатна квартира за номером АДРЕСА_1 , проектна загальна площі якої становить 69,5 кв. м.
Пунктом 1.1.12. Попереднього договору встановлено, що відповідач має право на набуття права власності на квартиру на підставі укладеного між відповідачем та замовником будівництва Інвестиційного договору № РБЛ/15-Е від 30.04.2021.
Відповідно до вищевказаного Договору та п. 2.2 ст. 2 «Предмет Договору» вказується: «Сторони домовились укласти основний Договір на умовах, передбачених цим договором, після прийняття Об`єкту будівництва в експлуатацію, реєстрації права власності Майбутнього Продавця на Квартиру за собою та після здійснення майбутнім Покупцем повної оплати Забезпечувального авансового платежу (Попередньої оплати вартості Квартири), на умовах та в порядку, визначених цим Договором. Такий Основний договір укладається Сторонами протягом 90 (дев`яноста) календарних днів з дати настання останньої в часі події з усіх вказаних у цьому пункті подій» - Вважаємо за необхідне зазначити, що на день подання даної Позовної заяви будівельні роботи не проводяться та будинок не введено в експлуатацію, що свідчить про невиконання Відповідачем умов укладеного Договору, в той час як Позивачем сплачено повну суму за квартиру у встановлені договором терміни.
Згідно п. 3.1. Попереднього договору, сторони погодили, що вартість (ціна продажу) квартири за основним договором дорівнює розміру забезпечувального авансового платежу, що має бути сплачений Позивачем згідно з Розділом 3 цього договору та може бути змінений на умовах, передбачених п.п. 3.5.-3.7., п.п. 4.5.-4.6., пп. 5.4.6., п. 6.4. цього договору. Вартість (ціна продажу) квартири є договірною, встановленою за погодженням сторін, та є істотною умовою основного договору.
Згідно з п. 3.3 ст. 3 Договору Розмір забезпечувального авансового платежу становить 3 537 422, 47 грн., (три мільйони, п`ятсот тридцять сім тисяч, чотириста двадцять дві гривні, 47 копійок).
У відповідності до п. 3.4 ст. 3 Договору вказується: «Майбутній Покупець сплачує Майбутньому Продавцю Забезпечувальний авансовий платіж (попередню оплату вартості квартири) у строк до 20 серпня 2023 року у наступному порядку, та наведено відповідний порядок. Згідно з порядком платежі здійснюються наступним чином:
-Перший платіж з 17 серпня 2021 року по 20 серпня у розмірі 1 102 000, 00 грн. (один мільйон сто дві тисячі гривень, 00 копійок)
-Надалі, впродовж 24 місяців, тобто з 21.08.2021 року по 21.07.2023 року Позивач повинен сплачувати чітко встановлену суму: 101 475,85 грн. (сто одна тисяча чотириста сімдесят п`ять гривень, 85 копійок).
-У відповідності до п. 5.3.1 Договору «Майбутній покупець має право вимагати від майбутнього продавця належного виконання зобов`язань за цим договором.» - Зауважуємо, що Відповідач не виконав та навіть не починав виконувати умови Договору в частині виконання робіт. Єдине, що належним чином здійснював Відповідач, це отримування коштів від Позивача та вимагання оплати штрафних та фінансових санкцій.
Крім того, пунктом 3.5. Попереднього договору встановлений порядок індексації кожного чергового платежу в залежності від курсу української гривні до долара США, встановленого Національним банком України станом на дату здійснення такого платежу за договором.
Згідно з п. 5.4.1 Майбутній покупець зобов`язаний належним чином виконувати грошові зобов`язання за цим договором.
Позивач сумлінно та належним чином виконував усі зобов`язання, покладені на нього відповідно до умов укладеного між сторонами Договору. Всі дії Позивача свідчать про добросовісність та виконання договірних зобов`язань. Зокрема всі платежі здійснювались вчасно та в повному обсязі, що підтверджується розрахунками, що додаються до Позовної заяви.
Відповідач у особистому листуванні з Позивачем повідомив про наявність заборгованості у розмірі 1 319 187,22 грн, а також про нарахування індексу інфляції та пені. Згідно з наданими Відповідачем розрахунками, загальна сума заборгованості разом із штрафними та фінансовими санкціями становила 3 838 986,85 грн. Незважаючи на складні обставини, Позивач сплатив зазначену суму у повному обсязі, чим підтвердив своє прагнення до належного виконання зобов`язань в межах укладеного між сторонами Договору.
Відтак, Позивачем станом на 17 серпня 2023 року було сплачено всю суму відповідно до укладеного між сторонами Договору, а саме: 4 534 097 грн. (чотири мільйони п`ятсот тридцять чотири тисячі дев`яносто сім гривень, 01 копійка), що відповідно до п. 3.5 та 6.4 Попереднього договору відповідає оплаті забезпечувального авансового платежу за попереднім договором. Дана інформація підтверджується Довідкою №234/1 від 17.08.2023 року, що підписана Директором ТОВ «КУА «ПОРТОФІН».
Підпунктом 5.3.4. пункту 5.3. Попереднього договору визначено право позивача до дати укладання основного договору відмовитися від цього договору шляхом дострокового розірвання цього договору та отримати суму сплаченого забезпечувального авансового платежу (попередньої оплати вартості квартири) з урахуванням вимог п. 6.6. цього договору.
Відповідно до п. 6.6. Попереднього договору, позивач може відмовитись від цього договору в односторонньому порядку шляхом направлення ним відповідачу в порядку, передбаченому п. 8.4. повідомлення про розірвання. У такому випадку даний договір припиняє свою дію через 5 (п`ять) календарних днів з дати направлення позивачем повідомлення про розірвання. В цьому випадку Відповідач зобов`язаний повернути позивачу оплачений ним згідно з Розділом 3 даного договору забезпечувальний авансовий платіж (попередню оплату вартості квартири) протягом 90 (дев`яноста) банківських днів з моменту розірвання цього договору за вирахуванням штрафу в розмірі 10 (десяти) % від суми забезпечувального авансового платежу (попередньої оплати вартості квартири), визначеного Розділом 3 даного договору.
Водночас суд зазначає, що вказане вище положення договору є нікчемним, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги дійсності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Аналіз статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, які перелічені у статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів мають комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах (постанови Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 591/3176/17 (провадження № 61-47158св18), від 11 червня 2020 року у справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 552/3453/19 (провадження № 61-8074св21), від 04 грудня 2024 року у справі № 619/86/24 (провадження № 61-13499св24)).
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним є необхідним: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Тлумачення змісту пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, це свобода укладання договору, свобода вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору. У разі реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. При цьому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться під час тлумачення, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали під час вчинення правочину, а також чим вони керувалися під час його виконання. Третім рівнем тлумачення (у разі безрезультативності перших двох) є врахування: а) мети правочину, б) змісту попередніх переговорів, в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), г) звичаїв ділового обороту; ґ) подальшої поведінки сторін; д) тексту типового договору; е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
Згідно зі статтею 546 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що за своєю суттю неустойка - це конструкція, яка є видом забезпечення виконання зобов`язання та правовим наслідком його порушення (мірою цивільно-правової відповідальності).
У статті 549 та в § 2 глави 49 ЦК України регулювання неустойки відбувається тільки з позицій забезпечення виконання зобов`язання. Неустойка (штраф чи пеня) може бути передбачена для забезпечення виконання зобов`язання. При цьому навіть визначення неустойки дає змогу констатувати, що законодавець пов`язує її стягнення саме з порушенням зобов`язання. Це підтверджується застосуванням таких понять та словосполучень, як «забезпечення зобов`язання», «порушення зобов`язання». Тому недопустимим є встановлення неустойки (штрафу чи пені) за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Тобто штраф є фіксованою величиною й обчислюється: у відсотках, які рахуються; від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 591/3176/17 (провадження № 61-47158св18), від 01 вересня 2021 року у справі № 552/3453/19 (провадження № 61-8074св21), від 24 листопада 2021 року у справі № 191/2617/19 (провадження № 61-5146св21), від 21 квітня 2021 року у справі № 552/6997/19 (провадження № 61-1280св21), від 04 грудня 2024 року у справі № 619/86/24 (провадження № 61-13499св24), підстав для відступлення від яких колегія суддів не вбачає.
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
З огляду на те, що положення абзацу третього пункту 6.6. попереднього договору(зокрема частина речення: «за вирахуванням штрафу в розмірі 10 (десяти) % від суми забезпечувального авансового платежу (попередньої оплати вартості квартири), визначеного розділом 3 даного договору») фактично передбачають штраф за правомірне використання покупцем права на односторонню відмову від договору, то такі умови суперечать сутності самої неустойки, а тому є недійсними.
У постанові Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 757/32849/23 (провадження № 61-1016св25) наголошено, що встановлення неустойки (штрафу) не допускається за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору, оскільки обов`язковість положень акта цивільного законодавства випливає з його змісту.
У постанові Верховного Суду від 27.05.2026 у справі № 757/51922/24-ц , суд звертає увагу на те, що умова договору про сплату покупцем неустойки (штрафу) за правомірну або односторонню відмову від договору є несправедливою, недобросовісною, нерозумною та такою, що вносить істотний дисбаланс між правами та обов`язками сторін. Встановлена у договорі відповідальність покупця є непропорційною до відповідальності продавця, що свідчить про пряму суперечність оскаржуваного пункту попереднього договору принципам, визначеним у пунктах 2 та 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України.
Нормами п. 8.4. Попереднього договору встановлено, що всі повідомлення (пропозиції) за цим договором, якщо інше не передбачене відповідним пунктом даного договору та/або відповідним абзацом даного пункту, будуть вважатися здійсненими (направленими) належним чином, якщо вони викладені в письмовій формі та надіслані листом з оголошеною цінністю з описом вкладення та/або вручені особисто стороні-одержувачу. Датою отримання таких повідомлень (пропозицій) буде вважатися дата їх особистого отримання стороною-одержувачем або дата поштового штемпеля відділення зв`язку на конверті за місцезнаходженням сторони-відправника, у разі якщо сторона-одержувач не бажає та/або не може отримати відповідне письмове повідомлення сторони-відправника з будь-яких причин.
Відповідач не виконав покладені на нього зобов`язання, що визначені в умовах Договору. Позивачем було регулярно здійснено всі платежі, включно з безпідставно нарахованими штрафними та фінансовими санкціями, що свідчить про добросовісність Позивача у даних правовідносинах. В свою чергу Відповідач, навіть не почав будувати той будинок, кошти за які було сплачено Позивачем, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом
Таким чином, вирішуючи обґрунтованість таких доводів сторони позивача, суд виходить із наступного.
Спір між сторони у вказаній справі виник з приводу невиконання відповідачем Договору про розірвання Попереднього договору від 17.08.2021.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
У силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до пункту 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено в статті 629 і статті 632 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи те, що позивачем, на виконання умов Попереднього договору було сплачено всю суму відповідно до укладеного між сторонами Договору, а саме: 4 534 097 грн. (чотири мільйони п`ятсот тридцять чотири тисячі дев`яносто сім гривень, 01 копійка), що відповідно до п. 3.5 та 6.4 Попереднього договору відповідає оплаті забезпечувального авансового платежу за попереднім договором. Дана інформація підтверджується Довідкою №234/1 від 17.08.2023 року, що підписана Директором ТОВ «КУА «ПОРТОФІН» та відповідно вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, пені та інфляційних втрат, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом.
У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зазначено, що: «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
В укладеному між Сторонами Договорі в п. 6.1 ст. 6 «Відповідальність сторін» визначається: «За невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та цим Договором»
Згідно з ч. 1 п. 3 ст. 611 ЦК України «У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом».
Зокрема ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.».
В розумінні наведеної норми Заявник в праві вимагати стягнення від Боржника фінансових санкцій у відповідності ст. 625 ЦК України. 
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Визначення поняття "пеня" міститься у частині 3 статті 549 ЦК України. Відповідно до зазначеної норми пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Окрім того, ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.
При цьому, неустойка, виходячи з приписів статей 546, 549 ЦК України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника, тобто спонукання до належного виконання зобов`язання та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Суд, керуючись Постановою ОП КГС ВС від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22 зауважує, що:
«Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань.
Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення. Отже неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків. Зокрема, задля прагнення учасників зобов`язання до дійсно оперативного, негайного використання свого права на неустойку для неї встановлений спеціальний скорочений строк позовної давності: позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
При цьому Суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).»
Суд погоджується з наданим представником позивача розрахунком 3% річних, пені та інфляційного нарахування, відповідачем не подано до суду контр розрахунок.
Зважаючи на викладене, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: 4 534 097,01 грн. (основна сума боргу) + 142 264,55 грн. (3% річних) + 623 396, 42 (пеня) + 538 370, 52 грн (інфляційні нарахування), що разом складає 5 838 128,50 грн.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).
Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц.
У постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (провадження № 12- 49гс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Означений спосіб захисту застосовний і тоді, якщо можливість отримання відповідного відшкодування за конкретне порушення права (зокрема і права члена адвокатського об`єднання) прямо не передбачене законом, іншим актом цивільного законодавства, договором або іншим правочином. Для задоволення відповідної вимоги суд застосовує приписи пункту 9 частини другої статті 16 та статті 23 ЦК України.
Судом встановлено, що позивачем виконано умови Попереднього договору, зокрема сплачено суму забезпечувального внеску, а відповідач допустив істотне порушення умов попереднього договору і не передав у власність позивача, шляхом підписання основного договору купівлі - продажу квартири за попередньо узгодженою сторонами ціною, що позбавило позивача можливості отримати те, на що він розраховував при укладенні договору, зокрема отримання житла, в якому б проживала його сім`я. Зазначене у свою чергу призводить до моральних страждань позивача, які вимагають додаткових зусиль для організації життя. А тому факт настання моральної шкоди позивачу, на думку суду, є доведеним та обґрунтованим, оскільки саме ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» не виконало умови договору належним чином, порушивши його умови.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги те, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди у 200 000 грн не відповідає принципам розумності і справедливості, зазначена сума є завищеною. Більш, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не призведе до безпідставного збагачення позивача є розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000 грн.
Тому з урахуванням викладених обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням глибини душевних страждань позивача, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Загальний розмір заявлених позовних вимог становив 6 038 128,50 грн, а судом задоволено - 5 858 128,50 грн, що становить 97 % від загального розміру заявлених позовних вимог.
Судовий збір за подання даної позовної заяви становить 15 140 грн. Відтак, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 14 685,80 грн (15 140 х 97%/100%).
Враховуючи викладене, керуючись ст. 2, 4, 10, 13, 49, 76, 77, 81, 89, 141, 177, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 в особі адвоката Мамаєва Дмитра Юрійовича до Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія управління активами «Портофін», про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЕВЕРЕСТ» на користь ОСОБА_1 заборгованість неповернутого забезпечувального платежу у розмірі 4 534 097 (чотири мільйони п`ятсот тридцять чотири тисячі дев`яносто сім) грн 01 коп., 142 264 (сто сорок дві тисячі двісті шістдесят чотири) грн 55 коп.3% річних, 623 396 (шістсот двадцять три тисячі триста дев`яносто шість) грн 42 коп. пені та 538 370 (п`ятсот тридцять вісім тисяч триста сімдесят) грн 52 коп. інфляційних нарахувань, що разом складає 5 838 128 (п`ять мільйонів вісімсот тридцять вісім тисяч сто двадцять вісім) гривень 50 коп.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЕВЕРЕСТ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЕВЕРЕСТ» на користь держави судовий збір в сумі 14 685 (чотирнадцять тисяч шістсот вісімдесят п`ять) гривень 80 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:
-позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ;
-відповідач - Публічне акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЕВЕРЕСТ», місцезнаходження: м. Київ, вул. Іллєнка Юрія, буд. 81А, код ЄДРПОУ: 38866148;
-третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія управління активами «Портофін», місцезнаходження: м. Київ, вул. Іллєнка Юрія, буд. 81А, код ЄДРПОУ: 40962048.

Суддя         Дмитро ПЕТРОВ