Справа №705/4156/23
2/705/130/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року  м.Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі: 
головуючого судді Єщенко О.І., 
за участю:
секретаря судового засідання Щербакової Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Козієнко Олени Віталіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,

ВСТАНОВИВ:
Адвокат Патрікєєва І.В. звернулася до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом, в інтересах ОСОБА_3 , яка діє у інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування, в якому просила суд: усунути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від права спадкування спадщини за заповітом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 073 рн 60 коп. та судові витрати, пов`язані з отриманням професійної юридичної допомоги, згідно наданих під час розгляду справи документів.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 . Смерть наступила внаслідок отриманих тілесних ушкоджень після участі у дорожньо-транспортній пригоді за участю ОСОБА_2 . У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_2 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, при обставинах встановлених судом, визнав повністю та пояснив, що викладене у обвинувальному акті відповідає дійсності. Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.02.2022 було визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. Цивільний позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , моральну шкоду в сумі 100 000 грн 00 коп., та на користь ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , моральну шкоду в сумі 100 000 грн 00 коп. З померлим позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2004 рік по грудень 2013 року. За період шлюбу у них народилось двоє дітей: донька ОСОБА_6 та донька ОСОБА_1 . Діти знаходились на утриманні матері і вони спільно проживали. На момент смерті ОСОБА_7 , його донці ОСОБА_8 було шість років, ОСОБА_9 було десять років. Позивач звернулась до Уманської районної державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадщини та прийняття спадкових прав в інтересах неповнолітніх дітей, які є спадкоємцями першої черги після смерті померлого. Під час оформлення спадкових прав, позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 склав заповіт на користь ОСОБА_2 , відносно належної йому на праві власності земельної ділянки, площею 3,9229 га, яка розташована в адміністративних межах Текучанської сільської ради Уманського району Черкаської області. З відповідною заявою про прийняття спадщини звернувся і ОСОБА_2 не дивлячись на наявність вироку суду, що набрав законної сили, відносно нього та підтвердження його вини в причиненні смерті заповідачеві. Частиною 1 статті 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.02.202, що набув законної сили, підтверджує визнання вини ОСОБА_2 та визнання його винним у вчиненні злочину, що позбавив життя заповідача ОСОБА_4 , а відповідно особа, що визнана судом винною в позбавленні життя спадкодавця, може бути позбавлена судом права на спадкування майна, що належало особі, яка загинула внаслідок дій спадкоємця.
Ухвалою від 05.10.2023 відкрито провадження у справі. Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
12.12.2023 представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Веклич П.П. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що відповідач вважає, що позов поданий та підписаний не уповноваженою на те особою. Крім того, з позовної заяви слідує, що позивач, мотивуючи наявністю обвинувального вироку Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.02.2022 щодо ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, бажає усунути його від права на спадкування за заповітом ОСОБА_4 від 19.12.2013. При цьому жодних доказів того, що відповідач своїми діями навмисне позбавив життя заповідача ОСОБА_4 з метою заволодіння його майном, позивачем не надано. Відповідач був знайомий з ОСОБА_4 та неодноразово допомагав йому продуктами харчування та паливом, коли після непорозумінь з дружиною та розпаду сім`ї той пішов проживати до батьківської хати в с. Текуча. Про існування заповіту відповідачу стало відомо лише у березні 2014 року, коли ОСОБА_4 мобілізували для проходження військової служби в зоні АТО і саме тоді останній повідомив, що на випадок його смерті склав на нього заповіт на належну йому земельну ділянку. На прийняття даного рішення відповідач ніяким чином не впливав. Згідно вироку від 23.02.2022 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання. Цивільні позови задоволено частково на суму 200 000 гривень. Вирок суду законним представником неповнолітніх дітей та їх представником адвокатом не оскаржувався. Також рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.12.2015 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 , поданого в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 , посвідченого секретарем Текучанської сільської ради Уманського району Черкаської області та зареєстрованому у спадковому реєстрі 19.12.2013 за № 89. Вказане рішення позивачем також не оскаржувалось. Позивач помилково вважає, що при наявності обвинувального вироку суду, відповідача можна усунути від права на спадкування. Згідно висновку авто технічної експертизи, правопорушення полягало в тому, що відповідач перевозив пасажира ОСОБА_4 в необладнаному для перевезення пасажирів транспортному засобі – тракторі, з якого через необережність самого потерпілого він випав на проїжджу частину дороги і травмувався. Винуватість відповідача по справі в умисному заподіянні смерті ОСОБА_4 вироком суду не встановлено. Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, є необережним тяжким злочином. Також, із позовної заяви не зрозуміло, чи отримала представник неповнолітніх ОСОБА_3 після смерті їх батька ОСОБА_4 свідоцтво про право на обов`язкову частку у спадщині на неповнолітніх дітей. Просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
12.12.2023 представником відповідача ОСОБА_10 подано до суду клопотання про виклик свідків та долучення письмових доказів, в якому вона просила викликати та допитати у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 та долучити до матеріалів справи копію рішення Текучанської сільської ради від 16.11.2015 про обрання ОСОБА_2 депутатом сільської ради та характеристику на ОСОБА_2 .
Ухвалою від 07.02.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Задоволено клопотання представника позивача та визнано обов`язковою явку у судове засідання відповідача ОСОБА_2 . У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_10 про виклик свідка ОСОБА_11 та долучення до матеріалів справи письмових доказів відмовлено у зв`язку із відсутністю зв`язку зазначених доказів із предметом позову.
11.11.2025 відповідачем ОСОБА_2 подано до суду заяву про застосування строку позовної давності та наслідків її спливу. У заяві зазначив, що заповідач ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок травм, отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди, яка настала 22.04.2015, позовна заява подана до суду 10.08.2025, тобто з пропуском 3-річного строку позовної давності. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування у зв`язку з пропуском строків позовної давності. 
Ухвалою від 22.04.2026 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Веклич П.П. про відвід головуючої у справі судді Єщенко О.І.
Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася.
Представник позивача Патрікєєва І.В. у судовому засіданні просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказала, що позовні вимоги є обґрунтованими, ОСОБА_2 був засуджений за злочин, який спричинив загибель ОСОБА_4 . Це підтверджено вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.02.2022, де зазначено, що ОСОБА_2 вину у вчиненні злочину визнав у повному обсязі. Щодо підстав для застосування строку позовної давності вказала, що лише у лютому 2022 року вироком суду було визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Позов подано у серпні 2023 року, тобто у межах стоку позовної давності.
Представник відповідача ОСОБА_10 у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Крім того, просила суд задовольнити заяву відповідача про застосування строку позовної давності та наслідків її спливу.
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав позицію свого представника та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
Вислухавши відповідача та представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що  ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим Ладижинською сільською радою Уманського району Черкаської області 16.06.2005, та батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданим Ладижинською сільською радою Уманського району Черкаської області 26.06.2009. 
Їх матір`ю є позивач ОСОБА_3 .
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.12.2013 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований 10.12.2004 в Ладижинській сільській раді Уманського району Черкаської області, актовий запис № 11.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в місті Умань Черкаської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 25.04.2015 Виконавчим комітетом Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області.
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8897283 від 04.09.2013 ОСОБА_4 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 3,9229 га, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Текучанської сільської ради Уманського району Черкаської області, кадастровий номер земельної ділянки 7124388600:03:000:0352, підстава виникнення права власності – свідоцтво про право на спадщину за законом серії та номер 1-1099, виданий 04.09.2013 Уманською районною державною нотаріальною конторою.
Після смерті ОСОБА_4 Уманською районною державною нотаріальною конторою 25.08.2015 було відкрито спадкову справу № 447/2015, що підтверджується Витягом зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 73240757 від 18.07.2023.
За життя ОСОБА_4 19.12.2013 складено заповіт, який посвідчений секретарем Текучанської сільської ради Уманського району Черкаської області Гром Л.А., яким він заповів належну йому на праві власності земельну ділянку, площею 3,9229 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Текучанської сільської ради Уманського району Черкаської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.12.2015 відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_3 , поданого в інтересах малолітніх: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_12 , посвідченого секретарем Текучанської сільської ради Уманського району Черкаської області та зареєстрованого у спадковому реєстрі 19.12.2013 за № 89 на ім`я ОСОБА_2 .
Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2022 року визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання. Цивільний позов ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , моральну шкоду, завдану злочином, в сумі 100 000 гривень. Цивільний позов ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , моральну шкоду, завдану злочином, в сумі 100 000 гривень.
Згідно з вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2022 року кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України було вчинено за таких обставин: 
« ОСОБА_2 22.04.2015 близько 18 год. 35 хв., керуючи трактором колісним «Беларус-892», д.н.з. НОМЕР_4 , з напівпричепом без реєстраційного номера, та рухаючись по вул. Перемоги в с. Текуча Уманського району Черкаської області, в порушення вимог п.п.: 1.5 Правил дорожнього руху України (в редакції від 17.09.2014 р.) «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальні збитки»; 2.1 б) «водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі реєстраційний документ на транспортний засіб»; 2.3 б) «водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну»; 2.9 в) «водієві забороняється керувати транспортним засобом не зареєстрованим у Державтоінспекції, без номерного знака»; 21.1 «дозволяється перевезення пасажирів у транспортному засобі обладнаному місцями для сидіння в кількості, що передбачена технічною характеристикою так, щоб вони не заважали водієві керувати транспортним засобом і не обмежували оглядовість, відповідно до правил перевезення», перевозив в кабіні вказаного транспортного засобу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , а саме: останній лежав позаду водійського сидіння перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння.
Через неуважність ОСОБА_2 під час руху транспортного засобу, перевезення ним пасажира в необладнаному місці, у результаті відкриття заднього вітрового скла кабіни трактора пасажир ОСОБА_4 випав на проїжджу частину з подальшим переїздом його колесами причепа.
Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 доставлено до Уманської міської лікарні, де останній 23.04.2015 від отриманих тілесних ушкоджень помер.
Згідно Висновку судової автотехнічної експертизи від 10.10.2015 № 4/389, в дорожній обстановці, яка склалася на момент ДТП, водій трактора «Беларус-892», д.н.з. НОМЕР_4 , ОСОБА_2 повинен був діяти відповідно до вимог п. 21.1 Правил дорожнього руху України.
Згідно Висновку судово-медичної експертизи від 23.04.2015 № 147, смерть ОСОБА_4 настала від отриманої ним сполучної травми тіла, що в своєму розвитку ускладнилась розвитком травматичного шоку та стоїть в причинному зв`язку зі смертю.
Такі дії обвинуваченого ОСОБА_2 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що він має у власності трактора МТЗ892. 22.04.2015 після обіду до нього прийшов ОСОБА_4 попросив поїхати з ним до його брата забрати гній. Потерпілий був випивший. У брата ОСОБА_4 ще випив. Ні він, ні брат потерпілого алкоголь не вживали. Коли їхали потерпілий ліг ззаду, оскільки був п`яний, а він був за кермом. Вікно в кабіні було відчинено. Трактор був з причепом. По дорозі потерпілий заснув і випав з вікна кабіни. Він зупинився відразу як побачив, що ОСОБА_4 випав в той час потерпілого вже переїхало колесом причепа. Крові на потерпілому не було. Він відразу викликав швидку. Все що лікарі казали з ліків він все купував. Потерпілий помер на наступний день зранку. Поховання, обіди оплачував він. Потерпілий не проживав з дружиною та дітьми».
Судом було встановлено, що показання обвинуваченого повністю відповідають фактичним обставинам справи. Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.02.2022 ні обвинуваченим, ні представником малолітніх потерпілих ОСОБА_3 не оскаржувався та набрав законної сили 28.03.2022. 
Згідно зі статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1268 ЦК України).
Питання щодо усунення від права на спадкування врегульоване статтею 1224 ЦК України.
Частиною першою статті 1224 ЦК України встановлено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом.
Слід зазначити, що один із спадкоємців за заповітом може виявитися негідним і бути усунутий від спадщини, зокрема, через вчинення відносно спадкодавця злочину, який характеризується прямим умислом щодо завдання тяжких тілесних ушкоджень та необережністю щодо наслідку – смерті потерпілого.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави – захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (стаття 27 Конституції України).
Право на життя визнане багатьма міжнародними документами та національним законодавством, що гарантує кожній людині право на життя і забороняє будь-яке незаконне його позбавлення. Держава має позитивно-правові зобов`язання забезпечувати безпеку та захист громадян, а також вживати заходи для запобігання злочинам проти життя. Держава зобов`язана провести розслідування насильницької смерті.
Аналізуючи вищезазначене, слід зробити висновки, що закріплені у частині першій статті 1224 ЦК України норми є своєрідним засобом регулювання родинних та суспільних відносин, що відображають відносини між спадкодавцем та майбутнім спадкоємцем, який не може реалізувати своє право на спадкування в силу вчинення злочину проти спадкодавця.
Слід звернути увагу на те, що у постанові від 30.01.2019 у справі № 708/1384/16-ц (провадження № 61-13059св18) Верховний Суд зробив висновок про те, що тлумачення частини першої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування на підставі цієї норми права не пов`язується з обов`язковим притягненням особи до кримінальної відповідальності.
У постановах від 27.04.2020 у справі № 2029/2-2762/11 (провадження № 61-14824св19) та від 14.04.2021 у справі № 644/5164/16-ц (провадження № 61-12270св20) Верховний Суд дійшов переконання, що оскільки діяння, зазначені у частині першій статті 1224 ЦК України, є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені обвинувальним вироком суду або постановою про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування. За наявності постановлених у кримінальному судочинстві таких судових рішень, які набрали законної сили, ухвалення окремого рішення суду в цивільній справі про усунення від спадкування не вимагається, оскільки особа, яка умисно позбавила життя спадкодавця, не має права на спадкування в силу закону.
Подібні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 31.05.2022 у справі № 161/88/19 (провадження № 61-11816св21), в якій звернуто увагу на те, що підставою для усунення особи від права на спадкування за частиною першою статті 1224 ЦК України є наявність у діях особи вини у формі умислу. Відповідно до статті 23 КК України виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Статтею 24 КК України передбачено, що умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 ЦПК України).
У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Загальна частина КК України (ст. 25) визначає, що якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або не передбачала їх, хоча повинна була і могла передбачити (злочинна недбалість), то це необережність.
Стаття 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту) належить до злочинів, вчинених через необережність (злочинна недбалість або самовпевненість), оскільки водій не бажає настання смерті чи травм, але порушує ПДР, що призводить до таких наслідків. Це прямо випливає зі змісту статті.
За наведених та досліджених судом обставин справи судом не встановлено передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 1224 ЦК України обставин, за наявності яких закон пов`язує можливість усунення відповідача від права на спадкування за заповітом.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Також відповідачем було заявлено суду клопотання про застосування наслідків строку позовної давності.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
Враховуючи те, що за результатом розгляду справи судом відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, суд не вбачає підстав для розгляду клопотання про застосування наслідків строку позовної давності.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 18, 43, 49, 76-81, 82, 84, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.
Учасник справи, якому копія рішення суду не була вручена у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.
Позивач: ОСОБА_3 ; АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .
Відповідач: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Суддя О.І.Єщенко