УХВАЛА

08 червня2026 року
м. Київ

справа № 345/6104/25
провадження № 61-6410ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Лущаком Віктором Юрійовичем, на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління Національної поліції в Кіровогорадській області, про визнання права власності на майно,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала за життя ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Калуського концерну «Хлорвініл» від 04 липня 1994 року.
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2025 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року, позовні вимоги задоволено.
11 травня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі 
№ 10-р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
Предметом спору у даній справі є визнання права власності на нерухоме майноз ціною позову 276 000,00 грн, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню.
У касаційній скарзі заявник зазначає, що справа оскаржується до Верховного Суду згідно з підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, - касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, посилаючись на те, що фундаментальне значення полягає у необхідності припинення практики покладення цивільної відповідальності на осіб, які не порушували, не оспорювали та не визнавали права позивача. Ситуація, за якої особа притягується до участі у справі як відповідач лише за формальною ознакою, суперечить принципам верховенства права та правової визначеності (статті 8, 129 Конституції України). Судами прямо порушено принцип правової визначеності як складову принципу верховенства права (стаття 8 Конституції України). Правова визначеність передбачає стабільність правозастосовчої практики та легітимні очікування учасників цивільного обороту. Скаржник розраховувала на те, що суди притримуватимуться чітких та сталих правових позицій Верховного Суду. Більше того, кожен учасник правовідносин має право розраховувати на те, що інші суб`єкти, включаючи органи правосуддя, діють у межах правової визначеності. Ситуація, коли суд ігнорує роз`яснення найвищої судової інстанції та створює власні правила визначення кола відповідачів, руйнує передбачуваність правової системи та позбавляє скаржника можливості розраховувати на законний захист.
Ця справа має виняткове значення для заявника через наявність ознак кричущої несправедливості. Скаржник протягом 2020-2024 років фактично одноособово утримувала свого брата (спадкодавця), який мав інвалідність, що підтверджується квитанціями про переказ коштів на загальну суму 58 986,00 грн. Після його смерті в м. Ризі (Латвія) скаржник за власні кошти організувала репатріацію тіла в Україну (Договір № 217 від 10 січня 2025 на суму 106 000,00 грн) та поховання (витрати на ритуальні товари - 6 300,00 грн, поминальний обід, довідка про поховання № 430), а також продовжувала оплачувати комунальні послуги за спірну квартиру. Натомість позивач (син покійного) роками не підтримував зв`язку з батьком. Притягнення скаржника, яка виконала всі родинні обов`язки, до суду в якості «порушника» та стягнення з неї судових витрат на користь бездіяльного сина є актом глибокої несправедливості, що нівелює виховну функцію права та суперечить засадам добросовісності та справедливості, потребує втручання Верховного Суду.
Проте наведені заявником обставини щодо сімейних відносин зі спадкодавцем не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для учасника справи. А посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями, і, відповідно, не свідчить, що касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для неї.
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 квітня 2026  року у справі № 345/6104/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко