Справа № 754/13743/25
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
 
за участі секретаря - Лазоришин А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

у с т а н о в и в :

20.08.2025 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у якому просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (надалі по тексту - Постанова) відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (п. 9 Постанови). Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 328 Цивільного кодексу України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (п. 14 Постанови). Враховуючи, що позивач добросовісно володіє майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися квартирою АДРЕСА_1 , позивач вважає за можливе визнати за ним право власності на неї за набувальною давністю з огляду на таке. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 07.07.2015 видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві додається), який за життя був рідним племінником позивача. На момент смерті ОСОБА_2 на праві приватної власності володів квартирою номер АДРЕСА_1 (далі - Квартира № 18 ), що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28.10.2011 року виданим державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Марущак С.В., зареєстрованим в реєстрі за № 2-1330 (спадкова справа № 196/2011) та Витягом від 11.11.2011 № 32009904 Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, згідно якого квартира №82 має реєстраційний номер 33677903, номер запису: 974 в книзі: д. 249-114. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України від 18.12.20215 № 000116128734 батьком ОСОБА_2 є ОСОБА_3 , а матір`ю ОСОБА_4 (в дівоцтві ОСОБА_4 ), яка є рідною сестрою позивача. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України від 18.12.20215 №00016127504 батьком ОСОБА_6 є ОСОБА_7 , а матір`ю ОСОБА_8 , які також є рідними батьками позивача. Згідно Експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз від 25.12.2015 № 056/683-m-2 прізвища ОСОБА_9 (паспорт, запис ОСОБА_1 ; свідоцтво про укладення шлюбу , запис ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ) і ОСОБА_9 (Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України, запис відомості про дитину ОСОБА_12 , відомості про батька ОСОБА_7 , відомості про матір ОСОБА_8 ), а також рос. ОСОБА_9 (свідоцтво про народження, запис російською мовою ОСОБА_1 , батько ОСОБА_13 , мати ОСОБА_14 ) попри розбіжності в орфографічній фіксації у документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначених осіб є ідентичними. 15 травня 1975 року батьки ОСОБА_2 розлучилися, про що Відділом запису актів громадянського стану Дарницького району м. Києва зроблено актовий запис № 505 (Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 18.12.2015 № 00016128816 додається). 02 березня 1987 року мати ОСОБА_2 - ОСОБА_15 уклала новий шлюб з ОСОБА_16 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 02.03.1987 № НОМЕР_2 , взяла прізвище чоловіка та стала ОСОБА_17 (свідоцтво від 02.03.1987 № 570245 додається). ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_17 померла (свідоцтво про смерть від 23.07.1987 № НОМЕР_3 додається). ІНФОРМАЦІЯ_4 помер і батько ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . Відповідно до заповіту, посвідченого Партолою М.Д., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 22 жовтня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1615, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр. ОСОБА_3 , 1949 року народження є його син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (податковий номер НОМЕР_4 ). На підставі заповіту, державним нотаріусом Третьої київської нотаріальної контори Марущак С.В. 28.10.2011 на ім`я ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зареєстровано в реєстрі за № 2-1330 (спадкова справа № 196/2011). Спадщина, на яку було видано свідоцтво складалася з квартири номер АДРЕСА_1 , складається з однієї кімнати: загальною площею - 34,20 кв.м., житловою площею - 16,30 кв.м. та вартістю 49 763,00 грн. З часу смерті ОСОБА_2 , позивач користується Квартирою №82 відкрито, добросовісно та безперервно, несе тягар по її утриманню, вчасно і в повному обсязі сплачує всі комунальні платежі, що підтверджується квитанціями про оплату які додаються. Жодного разу за всі ці роки претензій до позивача ні від кого щодо користування ним квартирою не надходило. Оскільки батько ОСОБА_2 помер 2011 року, а матір померла ще у 1987 році, похованням померлого племінника займався саме позивач, що підтверджується листом Прокуратури Солом`янського району міста Києва від 07.07.2015 № (10-59) 7013 вих-15 на адресу Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, згідно якого не заперечувалось проти видачі для перевезення та поховання або кремації, тіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 рідному дядькові померлого - громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт НОМЕР_5 , виданий 31.10.1995 року Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві. Представником позивача, адвокатом Ражевим А.В. були надіслані адвокатські запити до приватного нотаріуса Шевчук З.М. з метою з`ясувати наступну інформацію: чи подано у відкритій 27 липня 2015 року спадковій справі № 11/2015, зареєстрованій в спадковому реєстрі за № 57739236 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 заяву (заяви) про прийняття спадщини та заяву (заяви) про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом; чи подано у відкритій 27 липня 2015 року спадковій справі № 11/2015, зареєстрованій в спадковому реєстрі за № 57739236 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 заяву (заяви) про відмову у прийнятті спадщини; чи складав за життя ОСОБА_2 заповіт на належне йому на праві приватної власності майно, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 . У відповідь отримано листа від 29.07.2025 вих. № 71/01-16 з відмовою у наданні інформації з посиланням на нотаріальну таємницю. Позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується Пенсійним посвідченням від 16.12.2014 № 2022318551 серії НОМЕР_6 з терміном дії: ДОВІЧНО. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.09.2025 року справу передано на розгляд Дніпровського районного суду м. Києва.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.10.2025 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2025 року відкрите провадження у справі і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.02.2026 року задоволене клопотання представника позивача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.03.2025 року задоволене клопотання представника позивача про витребування доказів.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.03.2026 року за клопотанням представника позивача замінено первісного відповідача Деснянську районну в місті Києві державні адміністрацію на Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.05.2026 року закрите підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Позивач та/або його представник в судове засідання не з`явились, у матеріалах справи наявне клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву до суду не подано.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Із матеріалів справи убачається, що сторона позивача не висловлювала жодних заперечень щодо можливості розгляду справи у заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 144).
За змістом довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 03.09.2015 року, згідно з даними Бюро, кв. АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 28.10.2011 року №2-1330 Київською державної нотаріальною конторою №3 та внесено до реєстру прав власності на нерухоме майно (з.б.а.с. 150).
27.07.2015 року до органів нотаріату надійшла заява ОСОБА_18 , у якій остання зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_7 помер її рідний брат - ОСОБА_2 . Цією заявою заявниця приймає всю спадщину після смерті її рідного брата - ОСОБА_2 і просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 136). 
31.07.2015 року заява ОСОБА_18 про прийняття нею спадщини після смерті її брата ОСОБА_2 була оформлена нотаріально ПН КМНО Шевчук З.М. в межах заведеною спадкової справи №11/2015 щодо майна померлого ОСОБА_2 .
Із матеріалів спадкової справи №11/2015 також убачається, що 27.07.2015 року до органів нотаріату звернувся позивач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті його племінника - ОСОБА_2 (а.с. 158).
Свідоцтва про право на спадщину згідно даних матеріалів спадкової справи №11/2015 не видавались.
Згідно відповіді ПН КМНО Шевчук З.М. від 12.06.2022 року на ім`я позивача, першочергове право на спадкування на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_2 , має його рідна сестра (спадкоємиця другої черги) (з.б.а.с. 17, а.с. 18).
За змістом ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України).
У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК України).
Згідно ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ст. 1273 ЦК України).
Відповідно до положень ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Із матеріалів справи убачається, що спадщину після померлого ОСОБА_2 прийняла його рідна сестра ОСОБА_18 та позивач, як дядько померлого.
Водночас рідна сестра померлого відноситься до другої черги спадкування, а дядько померлого відноситься до третьої черги спадкування.
За наявності спадкоємця попередньої черги, спадкоємці наступних черг фактично втрачають право на спадкування.
ОСОБА_18 своєї заяви про прийняття спадщини та видачі їй свідоцтва про право на спадщину не відкликала, заяви про відмову від спадщини не подавала.
Відтак, не дивлячись на відсутність виданого на ім`я ОСОБА_18 свідоцтва про право на спадщину за законом, зокрема, щодо спірної квартири АДРЕСА_1 , зазначене майно належить вказаній спадкоємиці. Тобто, остання має не зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом, що в цілому не позбавляє її права власності це на майно, адже законодавством не передбачено будь-якого присічного строку для фактичного отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свого свідоцтва про право на спадщину та проведення державної реєстрації права власності.
Отже, у справі встановлено належність спірної квартири ОСОБА_18 , як спадкоємиці майна померлого ОСОБА_2 у другу чергу спадкування за законом.
Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.
У разі пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи, без наявності відповідного клопотання сторони позивача здійснювати заміну неналежного відповідача та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, або не до всіх осіб, які мають відповідати за позовом, та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним або залучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05.05.2019 у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).
Частиною 1 ст. 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Згідно зі ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним достатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
У постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Разом з тим, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 у справі №761/23904/19 дійшов висновку, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Незалучення до участі у справі особи як належного відповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної участі, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Судом встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом та просить суд визнати за ним право власності на кв. АДРЕСА_1 за набувальною давністю і ці вимоги заявлені до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, не дивлячись на те, що спірна квартира, як спадок ОСОБА_2 , прийнята у спадщину сестрою померлого ОСОБА_18 , відтак саме остання є належним відповідачем у розрізі заявлених позовний вимог.
З урахуванням наведеного, враховуючи межі судового розгляду, засади цивільного судочинства, зважаючи на заявлені позовні вимоги та встановлені обставини у сукупності, враховуючи наведене судом вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки вимоги позивача заявлені до неналежного відповідача. 
Доводи позивача наведені у позовній заяві стосовно конкретних обставин набуття ним права власності на квартиру за набувальною давністю не впливають на висновок суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29; рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява № 63566/00).
Аналізуючи обставини справи та визначений позивачем склад сторони відповідача, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки позовні вимоги заявлено до неналежного відповідача.
Суд зазначає, що висновки суду по суті вирішення даного спору про обґрунтованість або необґрунтованість вимог позову мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників, водночас у цій справі належний суб`єктний склад сторони відповідача відсутній, а тому у задоволенні позову першочергово слід відмовити саме із цих підстав.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 48, 51, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 280, 281, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 344, 1216-1218, 1220, 1223, 1258, 1262, 1263, 1268,-1270, 1273, 1296 ЦК України, суду, - 

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення суду складений 29.05.2026 року.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 );
Відповідач - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація (м. Київ, б-р Івана Котляревського, 1/1, код ЄДРПОУ 37203257).

Суддя -