Справа № 452/1018/25 Головуючий у 1 інстанції: Титов А.О. 
Провадження № 22-ц/811/3483/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 травня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 17 вересня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:
У березні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» (далі – ТОВ ФК «Процент») звернулогсь до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №9484 від 29.03.2024 року по нарахованим і не сплаченим процентам у розмірі 60637 грн. 50 коп. за період з 29.03.2024 року по 22.02.2025 року, а також судові витрати у розмірі 2422 грн. 40 коп. та 10000 грн. витрат на правову допомогу.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29.03.2024 року між ТОВ ФК «Процент» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №9484, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 7350 грн. на строк 365 днів, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит у визначений договором строк та сплатити проценти за користування кредитом. 
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість у розмірі 60637 грн. 50 коп. в частині нарахованих до сплати процентів за користування кредитом за період з 29.03.2024 року по 22.02.2025 року.
Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 17 вересня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Процент» заборгованість за кредитним договором №9484 від 29.03.2024 року у розмірі 60637 грн. 50 коп., судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що позивачем не доведено факту надання йому кредиту у розмірі 7350 грн., які надійшли на його рахунок із транзитного банківського рахунку АТ «А-Банк», на який, у свою чергу, були перераховані від ТОВ ФК «Елаєнс», тому ТОВ ФК «Процент» не може вважатися кредитором та вимагати оплати процентів за кошти, які не надавав ОСОБА_1 .
Окрім того, звертає увагу, що позивач не надав доказів законності свого функціонування на ринку фінансових послуг, зокрема, відсутні докази наявності ліцензії на право здійснення фінансових операцій, укладання кредитних договорів, а також докази законності діяльності ТОВ ФК «Елаєнс».
Зазначає про незаконність нарахування позивачем процентів після спливу строку кредитування. 
Наголошує, що у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності визначеної ст.625 ЦК України, окрім того, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», він звільняється від нарахування процентів. 
Додає, що він є лейтенантом поліції, проходить військову службу у стрілецькому полку поліції особливого призначення «Хижак-1» та бере безпосередню участь у бойових діях. 
Також вважає необґрунтованими присуджені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу, акт приймання-передачі послуг датовано 28.02.2025 року, а позовну заяву подано 18.03.2025 року, тобто позов не охоплений цим актом. 
Крім того, зазначає, що адвокат Руденко К.В. є співзасновником та кінцевим бенефіціарним власником позивача (володіє 35% частки), що ставить під сумнів реальність понесених витрат, доказів фактичної оплати послуг матеріали справи не містять.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 05.05.2026 року, є дата складення повного судового рішення – 15.05.2026 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що 29.03.2024 року між ТОВ ФК «Процент» (кредитодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) укладено за допомогою інформаційно-комунікаційних систем в електронній формі кредитний договір, який підписано, відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором – «104163» 29.03.2024 року о 17:17:39.
Згідно кредитного договору, ТОВ ФК «Процент» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит на наступних умовах (п.п.1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.7): розмір кредиту – 7350 грн.; строк кредитування – 365 днів; процентна ставка за користування кредитом фіксована – 2,5% від суми кредиту за кожен день користування кредитом; періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів; порядок надання суми кредиту – товариство здійснює переказ суми кредиту на електронний платіжний засіб позичальника НОМЕР_1 , який здійснюється через платіжний сервіс FONDY (ТОВ ФК «Елаєнс», здійснює діяльність переказу коштів без відкриття рахунків) або іншим способом. 
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, перерахувавши 29.03.2024 року на банківську карту НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 7350 грн.
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором, за відповідачем облікується заборгованість по процентах за користування кредитними коштами за період з 29.03.2024 року по 22.02.2025 року (330 днів) у розмірі 60637 грн. 50 коп. 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.
Так, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.2 ст.639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.
Важливо, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше, він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
За обставинами даної справи, кредитний договір №9484 від 29.03.2024 року ОСОБА_1 підписано електронним підписом 104163.
Перед підписанням кредитного договору ОСОБА_1 заповнив анкету-заяву на кредит №111507, в якій вказав суму кредиту, строк кредитування та інші дані. Окрім цього в анкеті-заяві ОСОБА_1 зазначив свої ідентифікаційні дані (РНОКПП, паспортні дані), особисті дані (місце праці), контактну інформацію, серед якої: мобільний телефон, E-mail, а також реквізити банківської платіжної картки для зарахування кредитних коштів – НОМЕР_2 ХХ ХХХХ 3432. 
Згідно наданого ТОВ ФК «Процент» витягу з інформаційно-телекомунікаційної системи (хронологія дій щодо укладення кредитного договору №9484 від 29.03.2024 року), для укладення кредитного договору сторони вчинили наступні дії в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ ФК «Процент» та поза нею: після створення позичальником даних по заяві на кредит позичальнику направлялася пропозиція про укладення кредитного договору (оферта) в особистому кабінеті позичальника, відправлялося смс повідомлення про погодження кредиту з ідентифікатором (кодом) для підписання акцепту та укладення договору. 
Наявні в матеріалах справи докази дають підстави для висновку про те, що ТОВ ФК «Процент» свої зобов`язання перед ОСОБА_1 відповідно до умов кредитного договору №9484 від 29.03.2024 року виконало належним чином. На банківський рахунок ОСОБА_1 після підписання кредитного договору були зараховані кошти в розмірі 7350 грн., що підтверджено випискою з банківського рахунку відповідача в АТ «А-БАНК» та довідкою ТОВ ФК «Елаєнс» від 14.03.2025 року. Такий порядок переказу коштів узгоджується з положеннями пункту 1.7 кредитного договору.
Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
В силу положень ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Укладаючи 29.03.2024 року кредитний договір №9484, сторонами було погоджено процентну ставку за користування кредитом в розмірі 2,5% від суми кредиту за кожний день (річна процентна ставка – 912,50%).
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за процентами за період з 29.03.2024 року по 22.02.2025 року,  ОСОБА_1 нараховано 60637 грн. 50 коп. заборгованості за процентами за ставкою 2,5% від суми кредиту за кожний день.
22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ, який набрав чинності 24.12.2023 року, і яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
У п.4 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3498-ІХ визначено необхідність надавачам фінансових послуг, не зазначеним у пункті 3 цього розділу, та надавачам допоміжних послуг протягом 30 днів з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність та документи у відповідність з вимогами цього Закону.
Отже, починаючи з 25.12.2023 року (наступний день після набрання Законом №3498-ІХ чинності), максимальний розмір денної процентної ставки за договором не міг перевищувати 1%.
При цьому, надавачі фінансових послуг, яким, зокрема, є позивач, зобов`язувалися привести свою діяльність у відповідність вищевказаних змін.
У той же час, пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5% (з 24 грудня 2023 року до 22 квітня 2024 року); протягом наступних 120 днів - 1,5% (з 23 квітня 2024 року до 20 серпня 2024 року).
Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п.5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено п.17 розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Колегія суддів звертає увагу, що кредитний договір №9484 укладений 29.03.2024 року, тобто, після внесення вказаних змін до Закону України «Про споживче кредитування», однак, без урахування обмежень щодо денної процентної ставки.
Отже, кредитний договір укладено в момент дії Закону України «Про споживче кредитування», яким встановлено обмеження щодо максимального розміру денної процентної ставки, в зв`язку з чим ТОВ ФК «Процент» не вправі було нараховувати ОСОБА_1 проценти за користування кредитом за ставкою 2,5% від суми кредиту за кожний день, оскільки максимальний розмір денної процентної ставки за договором не міг перевищувати 1%, в зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перерахунок заборгованості за допустимим розміром денної процентної ставки за договором – 1%.
Враховуючи, що ОСОБА_1 не здійснював погашення за кредитним договором №9484, заборгованість за процентами за період користування кредитом з 29.03.2024 року по 22.02.2025 року (330 днів) становить 24255 грн. (7350х1%х330), в зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, зменшивши розмір стягуваної з відповідача на користь позивача заборгованості із 60637 грн. 50 коп. до 24255 грн. 
Щодо наявності в ОСОБА_1 пільг, передбачених п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», колегія суддів звертає увагу на надану ним довідку НПУ ДПП №5935/41/4/03-2025 від 30.07.2025 року, в якій зазначено, що старший лейтенант поліції Команяк Р.З. з 27 лютого 2025 року по 06 квітня 2025 року перебував у відрядженні в Сумській області та брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Оскільки предмет спору в даній справі стосується періоду з 29 березня 2024 року по 22 лютого 2025 року, відсутні підстави для застосування пільг, передбачених п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відомостей про те, що у спірний період відповідач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, немає.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються  у разі задоволення позову – на відповідача,  у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №9901/350/18 (провадження №11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі №908/299/18 (провадження №12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі №550/936/18 (провадження №14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі №357/380/20 (провадження №14-20цс22).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), зокрема, в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії», щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Встановлено, що в поданому у суді першої інстанції відзиві на позовну заяву сторона відповідача заперечувала розмір заявлених позивачем витрат на правову допомогу, вказуючи на необґрунтовано завищений розмір таких витрат, оскільки справа є типовою і нескладною.
Досліджуючи поданий стороною позивача детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги, суд першої інстанції не врахував заперечень відповідача щодо розміру таких витрат.
Необхідно зазначити, що справа даної категорії не є складною (за ціною позову відноситься до малозначних) і вважається типовою для адвокатів, які здійснюють супровід справ про стягнення заборгованості за кредитом (позикою), в зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне визначити понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн., а оскільки позовні вимоги задоволено частково (40%), то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 2400 грн.
Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач ТОВ ФК «Процент» понесло витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2422 грн. 40 коп., а відповідач  ОСОБА_1 – витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3634 грн.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України та враховуючи наслідки розгляду справи апеляційним судом – часткове задоволення позову (40%), судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви, які підлягають стягненню з відповідача, становлять 968 грн. 96 коп., а судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, які підлягають стягненню з позивача, становлять 2180 грн. 40 коп. – пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено (60%). 
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. 
У зв`язку з тим, що на позивача покладено більшу суму судових витрат зі сплати судового збору, йому необхідно сплатити на користь відповідача 1211 грн. 44 коп. (2180,40 грн. – 968,96 грн.), тому оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат також підлягає зміні. В решті, рішення суду – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
ухвалив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 17 вересня 2025 року в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором №9484 від 29.03.2024 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент», змінити, зменшивши його до 24255 гривень.
Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 17 вересня 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши абзаци другий та третій резолютивної частини в такій редакції: 
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2400 гривень.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 гривень 71 копійки.».
В решті рішення суду – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 15 травня 2026 року. 

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:         С.М. Копняк

А.В. Ніткевич