ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 158/2439/22
провадження № 61-3307св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідачі - гімназія села Омельне Луцького району Волинської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 30 січня 2024 року у складі колегії суддів Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до гімназії села Омельне Луцького району Волинської області про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що з 01 вересня 1975 позивачка була прийнята за безстроковим трудовим договором на посаду вчителя Макаревичівської восьмирічної школи Ківерцівського району, а згідно з наказом № 9 від 10 вересня 1993 року переведена на посаду вчителя географії Омельненської ЗОШ І-ІІ ступеня.

Рішенням Ківерцівської міської ради № 11/20 від 11 серпня 2021 року загальноосвітню школу с. Омельне перейменовано на гімназію села Омельне Луцького району Волинської області.

У зв`язку зі зміною істотних умов праці з 10 липня 2020 року до 30 червня 2021 року та з 23 серпня 2021 року до 20 серпня 2022 року позивачка працювала за строковими трудовими договорами, однак відповідні записи до її трудової книжки щодо припинення безстрокового трудового договору, а також про строкові договори не вносилися.

З 31 липня 2022 року до 31 серпня 2022 року відповідно до поданої заяви 
від 29 липня 2022 року та згідно з наказом від 29 липня 2022 року № 29-в позивачка перебувала у черговій оплачуваній відпустці тривалістю 32 календарних дні.

Наказом гімназії с. Омельне Луцького району Волинської області від 29 липня 2022 року № 24-к позивачку звільнено з посади вчителя географії з 22 серпня 2022 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України (за закінченням строку трудового договору).

Позивачка вважала, що наказ про її звільнення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки звільнення відбулося під час перебування її у черговій оплачуваній відпустці, а сам наказ про звільнення від 29 липня 2022 року виданий всупереч висновку атестаційної комісії відділу освіти Ківерцівської районної державної адміністрації від 05 квітня 2022 року, відповідно до якого вона відповідає займаній посаді як спеціаліст вищої категорії та може працювати за фахом.

Період роботи на посаді вчителя географії з 10 липня 2022 року вважала як роботу за безстроковим трудовим договором, оскільки фактично була допущена до роботи після 01 липня 2022 року (частина друга статті 39-1 КЗпП України).

З повідомлення гуманітарного відділу Ківерцівської міської ради від 12 вересня 
2022 року їй стало відомо, що на займану нею посаду вчителя географії за безстроковим трудовим договором за переведенням прийнято іншу особу, скорочення чисельності або штату працівників відповідачем на час її звільнення не здійснювалося.

На час її звільнення посада вчителя географії була вакантна (наказ директора гімназії від 03 червня 2022 року № 34од). Безпідставна відмова роботодавця у прийнятті на роботу прямо заборонена законом (частина перша статті 22 КЗпП України).

Трудову книжку, наказ про звільнення як у день його видання, так і в день звільнення позивачка не отримувала, розрахунок у день звільнення не проводився, про переривання чи скасування її відпустки у зв`язку із звільненням вона не повідомлялася.

27 серпня 2022 року на її поштову адресу рекомендованим листом надійшло поштове відправлення від адресата Громик О. В. (директора гімназії), в конверті якого знаходилася її трудова книжка з наявним у ній записом про її звільнення з роботи з 22 серпня 2022 року. В телефонній розмові з директором гімназії Громик О. В. їй було повідомлено про звільнення з роботи за наказом, виданим 29 липня 2022 року, 
а також про необхідність ознайомлення з цим наказом. Надалі на підставі заяви від 01 вересня 2022 року 14 вересня 2022 року їй надіслано копію наказу про надання відпустки з 29 липня 2022 року строком 52 дні та копію наказу про звільнення від 29 липня 2022 року № 24-к.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд:
- скасувати наказ гімназії села Омельне Луцького району Волинської області від 29 липня 2022 року № 24-к про звільнення ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді вчителя географії гімназії села Омельне Луцького району Волинської області;
- стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Ківерцівський районний суд Волинської області від 30 січня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що безстроковий трудовий договір позивачу як педагогу, який отримує пенсію за віком та відповідно до пункту 
2 частини третьої Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про повну загальну середню освіту» замінено на строковий, на що позивачка надала свою згоду 
і вказана обставина підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Накази відповідача від 13 червня 2020 року № 10-к та від 25 червня 2021 року № 22-к позивачка не оскаржувала, обставини щодо отримання пенсії за віком не заперечувала. Між сторонами договору досягнуто згоди на продовження трудових відносин на умовах строкового трудового договору. ОСОБА_1 належно повідомлено про звільнення та необхідність ознайомлення з наказом про звільнення й отримання трудової книжки, однак позивачка відмовилася. Посилання позивачки про порушення відповідачем трудового законодавства, а саме звільнення її з роботи у період перебування у відпустці суд вважав безпідставним, оскільки в цьому випадку останній день відпустки є днем звільнення працівника.

Суд першої інстанції відхилив твердження позивача щодо її роботи на посаді вчителя географії гімназії села Омельне з 10 липня 2022 року за безстроковим трудовим договором, оскільки укладений із ОСОБА_1 трудовий договір як із педагогічним працівником, що досягнув пенсійного віку, є строковим, що передбачено частиною другою статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» і не може вважатися укладеним на невизначений строк.

Припинення трудового договору після закінчення його строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 
2 частини першої статті 36 КЗпП України. Закінчення строкового трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. За такого волевиявлення однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Твердження позивача про те, що трудові відносини з нею тривають на підставі безстрокового трудового договору не відповідає дійсності та є безпідставним. 
Суд дійшов висновку про відсутність порушень відповідачем трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 з посади вчителя географії гімназії з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, та відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, відповідно до заяви представника відповідача було заявлено про пропуск позивачкою позовної давності. Суд зробив висновок, що позивачкою пропущено місячний строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Також суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вони є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення.

Волинський апеляційний суд постановою від 19 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 січня 2023 року залишив без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що підпунктом 2 пункту 3 розділу 
X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року передбачено, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з педагогічними працівниками державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, яким виплачується пенсія за віком, згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, оскільки між сторонами було укладено строковий трудовий договір, який діяв до 22 серпня 2022 року, факт укладення якого підтверджено наказом № 22-к від 25 червня 2021 року, тому звільнення позивачки з роботи у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі пункту 2 першої статті 36 КЗпП України є правомірним. Не має правового значення для вирішення спору та обставина, що позивач подавала заяву про згоду на продовження дії трудового договору, оскільки роботодавець, як друга сторона договору, не виявив бажання на продовження строкового трудового договору з працівником.

Норми статті 39-1 КЗпП України не підлягають застосуванню при вирішенні цього спору, оскільки порядок прийняття на роботу педагогічних працівників, які досягли пенсійного віку, був урегульований чинною станом на серпень 2022 року статтею 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», яка передбачала, що такі працівники працюють виключно на підставі строкових трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

Доводи апеляційної скарги про незаконність наказу, оскільки позивачку звільнено під час перебування у черговій відпустці, є помилковими. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України закінчення строку трудового договору є підставою припинення трудового договору, а звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору не належить до підстав розірвання з ініціативи роботодавця. Водночас частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлена заборона звільнення працівника з роботи в період тимчасової непрацездатності або в період відпустки лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, отже, зазначена заборона не поширюється на звільнення працівника за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Посилання ОСОБА_1 на рішення Конституційного Суду від 07 лютого 2023 року у справі № 1-5/2020(118/20), яким визнано неконституційним абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років», яким унеможливлено укладення безстрокових трудових договорів із цією категорією педагогічних працівників. Разом із тим, на час укладання строкового трудового договору та на час звільнення позивача 22 серпня 2022 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» був чинним, а тому відсутні правові підстави для висновку про незаконність звільнення позивача.

Верховний Суд постановою від 06 вересня 2023 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 січня 2023 року і постанову Волинського апеляційного суду 
від 19 квітня 2023 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову Верховного Суду мотивовано тим, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову внаслідок необґрунтованості позовних вимог та через пропуск строку звернення до суду, оскільки позивачка не подала клопотання про поновлення пропущеного строку. Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду тільки 
щодо необґрунтованості позовних вимог, хоча мотивів рішення суду не змінював.

Апеляційний суд не звернув увагу, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду застосовував рішення Конституційного Суду України, ухвалені після прийняття судових рішень суду, що переглядалися касаційним судом. Такий підхід відображає розумну передбачуваність судового рішення, оскільки дозволяє уникнути ситуації, за якої при вирішенні справи застосовано неконституційну норму і особа позбавлена переглянути таке рішення суду за виключними обставинами.

Суди не звернули увагу, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі необґрунтованості позовних вимог при пропуску строку звернення до суду 
в позові належить відмовити необґрунтованості позовних вимог. За таких обставин, суди зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ківерцівський районний суд Волинської області рішенням від 15 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Скасував наказ директора гімназії с. Омельне Луцького району Волинської області Громик О. В. від 29 липня 2022 року № 24-к про звільнення ОСОБА_1 з посади, поновив ОСОБА_1 на роботі, на посаді вчителя географії гімназії с. Омельне Луцького району Волинської області.

Стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 29 липня 2022 року (дата звільнення) до 15 грудня 2023 року (дата ухвалення рішення суду) (розмір середньої заробітної плати в рішенні суду не вказаний). Стягнув з відповідача в дохід держави судовий збір пов`язаний з оплатою судового збору в розмірі 1 984,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 в справі № 1-5/2020(118/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» 
від 16 січня 2020 року, згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років», унаслідок чого унеможливлено укладення безстрокових трудових договорів із цією категорією педагогічних працівників. Суд першої інстанції вважав, що на час укладання строкового трудового договору та на час звільнення позивачки 22 серпня 2022 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» був чинним, тому наявні правові підстави для висновку про незаконність звільнення позивачки.

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

Волинський апеляційний суд постановою від 30 січня 2024 року апеляційну скаргу гімназії с. Омельне Луцького району Волинської області задовольнив. Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 грудня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що на час розгляду справи судом першої інстанції та її перегляду апеляційний судом у трудових спорах, які виникли у зв`язку із припиненням трудового договору через закінчення строку такого договору, однією із сторін у яких є педагогічні працівники закладів загальної середньої освіти, яким виплачується пенсія за віком та з яким раніше було припинено безстрокові трудові договори на підставі пункту 3 частини другої статті 22 та підпункту 2 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про повну загальну середню освіту», існують висновки Верховного Суду у справах № 466/6062/21, № 616/459/21, № 442/5679/22, № 305/1340/21. Отже, висновок суду першої інстанції про ретроактивну дію Рішення Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 на спірні правовідносини не відповідає статті 152 Конституції України.
У цій справі оскаржується наказ про припинення строкового трудового договору, а не сам трудовий договір (порядок його укладення чи будь-яка із його умов), тому право позивачки на перегляд цієї справи за виключними обставинами у зв`язку з ухваленням рішення Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 у цьому випадку обмежується виключно предметом позову - матеріально-правовою вимогою позивачки до відповідача, щодо якої позивачка просить прийняти судове рішення.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. За такого волевиявлення однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Незважаючи на те, що у ОСОБА_1 існував намір на продовження строкового трудового договору у 2022 році, відповідач не виклав ані пропозиції, ані взаємної згоди на укладення (продовження) строкового трудового договору, і такий договір був припинений.

Щодо звільнення позивачки в період перебування у відпустці апеляційний суд вказав, що за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України закінчення строку трудового договору є підставою припинення трудового договору, а звільнення працівника 
у зв`язку із закінченням строку трудового договору не відноситься до підстав розірвання з ініціативи роботодавця. Крім того, у частині третій статті 40 КЗпП України встановлена заборона звільнення працівника з роботи в період тимчасової непрацездатності або в період відпустки лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Отже, норма цієї частини статті не поширюється на звільнення працівника за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Крім того, останній день відпустки є днем звільнення позивачки, що також не суперечить положенням статті 3 Закону України «Про відпустки». З позивачкою проведено повний розрахунок при звільненні у визначені законом строки, а також ознайомлено з наказом про звільнення та повернуто трудову книжку.

Щодо доводів позивачки про те, що на час її звільнення посада вчителя географії (у період дії воєнного стану) була вакантною, однак їй не було запропоновано її зайняти і на це місце прийнято іншу особу, що вона вважала порушенням наказу Міністерства освіти і науки України від 28 березня 2022 року № 274 «Про деякі питання організації здобуття загальної середньої освіти та освітнього процесу в умовах воєнного стану в Україні», апеляційний суд зазначив, що підпунктом 5 пункту 1 цього наказу органам управління у сфери освіти місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, зокрема у підпорядкуванні яких перебувають заклади загальної середньої освіти та установи освіти, наказано забезпечити та організувати працевлаштування працівників на вакантні посади (за наявності) у разі подання відповідної заяви. Однак відповідно до статті 62 Закону України «Про освіту» заклади загальної середньої освіти (яким є відповідач) до органів управління у сфері освіти не належать. ОСОБА_1 станом на день звільнення хоч і працювала за строковим трудовим договором та претендувала на займану нею посаду на новий строк, однак у правовідносинах із позивачкою обов`язок щодо забезпечення та організації працевлаштування працівників освіти у разі подання ними відповідної заяви, встановлений підпунктом 5 пункту 1 зазначеного наказу, на відповідача не поширювався.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

05 березня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася
до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Волинського апеляційного суду від 30 січня 2024 року у цій справі, у якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 30 січня 2024 року і залишити в силі рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 грудня 2023 року.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В уточненій касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України 
(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зазначає, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду застосував відповідні рішення Конституційного Суду України, що ухвалені після прийняття судових рішень (постанови Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 688/1619/17-ц та від 05 вересня 2019 року у справі № 638/9278/16-ц), а також Верховний Суд уже скасовував подібні рішення судів у порядку застосування зворотної дії рішення Конституційного Суду України. Рішення Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 скасовує обов`язок роботодавця припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками, яким виплачується пенсія за віком до 01 липня 2020 року, а також скасовує обов`язок таких працівників укладати строкові трудові договори для продовження роботи в закладі освіти. 

Заявниця звертає увагу, що вона зверталася із заявою до відповідача про продовження дії договору на новий строк, після дати звільнення 22 серпня 2022 року, трудову книжку отримала 14 вересня 2022 року, тому вважає продовженими трудові відносини між сторонами.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 21 травня 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У червні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії, Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Доводи відзиву на касаційну скаргу 

У відзиві на касаційну скаргу гімназія с. Омельне Луцького району Волинської області вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 01 вересня 1975 року прийнято на посаду вчителя фізичної культури 4-8 класів та російської мови та літератури (5 клас) Макаревичівської восьмирічної школи Ківерцівського району Волинської області. 

Згідно з наказом від 24 серпня 1976 року № 46 §6 з 01 вересня 1976 року переведено на посаду вчителя математики, наказом від 10 вересня 1993 року № 10 ОСОБА_1 переведено на посаду вчителя географії Омельненської ЗОШ І-ІІ ст., яка рішення Ківерцівської міської ради № 11/20 від 11 серпня 2021 року перейменована на гімназію с. Омельне Луцького району Волинської області, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 . Також з копії трудової книжки встановлено, що ОСОБА_1 працювала у вказаному навчальному закладі до 22 серпня 2022 року, про що наявний запис № 05 про звільнення.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером, особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, отримує пенсію за віком.
27 квітня 2020 року на виконання вимог пункту 3 частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», пункту 2 частини третьої Прикінцевих та перехідних положень Закону № 463-ІХ, відповідно до наказу директора ЗОШ І-ІІ ступеня с. Омельне № 06-к від 27 квітня 2020 року «Про повідомлення працівників щодо зміни істотних умов праці», ОСОБА_1 - вчителя географії повідомлено про припинення безстрокового трудового договору як з педагогічним працівником, якому виплачується пенсія за віком, та одночасно повідомлено про можливість укладення строкового трудового договору на 1 рік з 01 липня 2020 року до 30 червня 2021 року, на що ОСОБА_1 дала свою згоду, подавши відповідну заяву. Також їй повідомлено, що у разі відмови від продовження роботи за строковим трудовим договором, трудовий договір буде припинено згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України. 

Наказом від 13 червня 2020 року № 10-к продовжено роботу з вчителем географії ОСОБА_1 шляхом заміни безстрокового трудового договору на строковий трудовий договір з 01 липня 2020 року до 30 червня 2021 року. З повідомленням та наказом ОСОБА_1 ознайомлена, про що свідчить її власноручний підпис.

Відповідно до наказу гімназії с. Омельне Луцького району Волинської області від 14 травня 2021 року № 22-В «Про надання відпусток працівникам школи» позивачу по справі ОСОБА_1 з 29 червня 2021 року до 23 серпня 2021 року надана щорічна відпустка. З цим наказом під підпис позивачка ознайомлена.

З повідомлення директора гімназії с. Омельне Луцького району Волинської області Громик О. В. та за згодою ОСОБА_1 згідно з поданою нею заявою переукладено (продовжено) строковий трудовий договір на 01 рік з 23 серпня 2021 року до 22 серпня 2022 року. З цим повідомленням та наказом від 25 червня 2021 року № 22-к ОСОБА_1 ознайомлена.

Накази директора гімназії с. Омельне Луцького району Волинської області 
Громик О. В. від 13 червня 2020 року № 10-к та від 25 червня 2021 року № 22-к позивачка не оскаржувала, обставини отримання пенсії за віком не заперечувала.

Відповідно до копії наказу директора гімназії с. Омельне Луцького району Волинської області Громик О. В. від 13 червня 2022 року № 25-в «Про внесення змін до наказу «Про надання відпусток працівникам гімназії» № 01 від 04.01.2022р.» ОСОБА_1 надано частину основної оплачуваної відпустки тривалістю 24 календарні дні 
з 20 червня 2022 року до 13 липня 2022 року, а наказом від 29 липня 2022 року № 29-в «Про надання відпусток працівникам гімназії» позивачці надано відпустку 
з 31 липня до 22 серпня 2022 року. З резолюції директора гімназії Громик О. В. на заяві ОСОБА_1 від 29 липня 2022 року про надання відпустки з 31 липня 2022 року до 31 серпня 2022 року встановлено, що заяву задоволено частково та надано позивачці відпустку з 31 липня 2022 року до 22 серпня 2022 року, про що відомо ОСОБА_1 , оскільки наказ їй було зачитано директором гімназії 29 липня 2022 року. Позивачка цей наказ не оскаржувала.

Наказом від 29 липня 2022 року № 24-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку звільнено з посади вчителя географії гімназії с. Омельне Луцького району Волинської області на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України з 22 серпня 2022 року у зв`язку із закінчення строкового трудового договору.

Із заяви ОСОБА_1 , поданої директору гімназії Громик О. В. від 25 травня 2022 року, вбачається, що позивачка надала згоду на продовження строкового трудового договору на 1 рік. Директором гімназії Громи О. В. письмово відмовлено ОСОБА_1 у продовженні строкового трудового договору на 1 рік з тих підстав, що роботодавець не надсилав ОСОБА_1 пропозиції щодо продовження трудових відносин на умовах строкового трудового договору на 2022-2023 роки, та повідомлено про припинення з нею трудових відносин з 22 серпня 2022 року згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Відповідно до копії акта від 22 серпня 2022 року № 01, складеного директором гімназії с. Омельне Луцького району Волинської області Громик О. В. у присутності працівників навчального закладу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 
у телефонному режимі 22 серпня 2022 року об 09 год 49 хв ОСОБА_1 повідомлено про звільнення, необхідність ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, однак ОСОБА_1 відмовилася.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим 
є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним критеріям оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає з огляду на таке.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 
43 Конституції України).

До трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, 
а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3 КЗпП України). Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником 
і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Згідно з частиною другою статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі 
№ 6-254цс17 зазначено, що «при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події».

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 297/1656/17 (провадження № 61-4797св19), зазначено, що чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. За такого волевиявлення однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.
Отже, припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії 
не потребує заяви чи будь-якого волевиявлення працівника. Власник також 
не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Тому трудовий договір припиняється за закінченням строку його дії. Винятком з цього правила є фактичне продовження трудових відносини, коли жодна із сторін за закінченням строку дії трудового договору не поставила вимогу про їх припинення. У такому випадку дія трудового договору вважається продовженою на невизначений строк (стаття 39-1 КЗпП України), а у випадку, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк - на строк, передбачений законодавчими актами.

За таких обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував, що оскільки сторони на умовах трудового договору не продовжили строк його дії після 22 серпня 2022 року, відповідач після закінчення строку дії договору не погоджував продовження виконання трудових обов`язків позивачкою, то трудові відносини між сторонами були припинені за закінченням строку дії трудового договору, що є підставою для звільнення позивачки відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. 

Рішенням Конституційного Суду України від 7 лютого 2023 року у справі 
№ 1-5/2020 (118/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX, згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років», унаслідок чого унеможливлено укладення безстрокових трудових договорів із цією категорією педагогічних працівників. Абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX, визнаний неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суду України також вказав, що оспорювані приписи Закону ставлять педагогічних працівників у нерівне, невигідне і вразливе становище залежно від наявності у них певного виду власності (пенсійних виплат) та форми власності відповідного закладу загальної середньої освіти: ці приписи Закону поширюються на педагогічних працівників державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, однак не поширюються на педагогічних працівників тих закладів загальної середньої освіти, що не належать до державної або комунальної власності. Тому приписи абзацу третього частини другої статті 22 Закону не відповідають частинам першій, другій статті 24 Конституції України.
В абзаці 3 частини другої статті 22 цього Закону було передбачено, що педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють виключно на основі строкових трудових договорів, а у підпункті 2 пункту 3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону встановлено, що до 01 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору педагогічні працівники, яким виплачується пенсія за віком, звільняються згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України. Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 цього Закону.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого 
(не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все як рішення загального характеру, яким визначається позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нового висновку та зміни таким чином стану юридичної визначеності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 4819/49/19).

Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (стаття 
152 Конституції України).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.
Водночас суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. 
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України (частини перша-третя статті 10 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Отже, зміст частини шостої статті 10 ЦПК України свідчить, що суд не застосовує закон чи інший правовий акт, який суперечить Конституції України, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії, незалежно від наявності (відсутності) рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності такого закону чи іншого правового акта та стадії розгляду справи.

Пряма (перспективна) дія рішення Конституційного Суду України, встановлена у статті 152 Конституції України, статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», стосується насамперед порядку його виконання та не впливає на імперативні приписи процесуальних норм про те, що положення нормативно-правового акта, що суперечать Конституції України, не можуть застосовуватися судом.

Тому суд при вирішенні справи має надавати оцінку змісту позовних вимог та обставин справи (спірних правовідносин) з урахуванням конституційності (неконституційності) норми закону, яка підлягає застосуванню. За наявності відповідного рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положення нормативно-правового акта за підставою, що такий акт не відповідає Конституції України, суд враховує юридичну позицію (висновок) Конституційного Суду. Натомість відсутність рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності такого закону чи іншого правового акта має правовий наслідок у вигляді звернення судом, після ухвалення рішення у справі, до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
Колегія суддів звертає увагу, що позивачка звільнена із займаної посади під час дії відповідної норми і трудові відносини припинилися, тому подальше ухвалення Конституційним Судом України рішення від 7 лютого 2023 року у справі № 1-5/2020 (118/20) та звернення позивачки до суду з позовом з метою поновлення на роботі на підставі трудового договору, який припинив свою дію, дозволяють дійти висновку про правомірне звільнення позивачки із займаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінчення строкового трудового договору, на поновлення якого роботодавець не дав свою згоду. 

За наведених обставин суд апеляційної інстанції на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, правильно визначився з характером правовідносин, надав оцінку змісту позовних вимог та обставин справи (спірних правовідносин) нормам закону, які підлягають застосуванню та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 688/1619/17-ц та від 05 вересня 2019 року у справі № 638/9278/16-ц, оскільки у справах, на які посилається заявниця, правовідносини не є подібними, різняться підставами і предметами позовів, що обумовлює і різність їх правового регулювання.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів, яким апеляційний суд надав обґрунтовану правову оцінку.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли 
під час кваліфікації спірних відносин. 

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого апеляційним судом судового рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. 

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

З урахуванням результату касаційного розгляду розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 30 січня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк   	
	О. М. Осіян  	
	Н. Ю. Сакара