Справа № 569/4068/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року   м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:
головуючої судді Балацької О.Р.
за участі секретаря судового засідання Кулікович Д.П.,
учасники справи в судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий зміст позовних вимог позивача та заперечень відповідача.

В Рівненський міський суд Рівненської області звернувся з позовною заявою представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» Сімутіна А.А. до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитними договорами у загальній сумі 99 369 грн. 50 коп. та витрати пов`язані зі сплатою судового збору.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан», ТОВ «ФК «Незалежні фінанси», ТОВ «Авентус Україна», а також ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» упродовж 2024–2025 років були укладені кредитні договори, за умовами яких відповідач отримала кредитні кошти та зобов`язалася своєчасно повернути кредит, сплатити проценти, комісії та інші платежі, передбачені договорами. Позивач вказує, що в подальшому між первісними кредиторами та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» були укладені договори факторингу, відповідно до умов яких до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаними кредитними договорами. На підтвердження переходу права вимоги позивач посилається на договори факторингу, акти приймання-передачі реєстрів боржників та витяги з реєстрів боржників. Позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати передбачених договорами платежів, унаслідок чого утворилась заборгованість. З урахуванням відступлених прав вимоги загальний розмір заборгованості за п`ятьма кредитними договорами становить 99 369 грн. 50 коп., яка складається із заборгованості за основною сумою кредиту, процентами, комісіями та неустойкою. Позивач вказує, що після набуття права вимоги додаткові штрафні санкції ним не нараховувались, однак відповідач жодних платежів ні на рахунок позивача, ні на рахунки первісних кредиторів не здійснила. У зв`язку із наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у загальному розмірі 99 369 грн. 50 коп., а також понесені судові витрати.
Відповідач у своєму відзивіпросила поновити строк на його подання, посилаючись на те, що пропуск строку був зумовлений необхідністю самостійного ведення справи без участі адвоката, у зв`язку із чим їй знадобився додатковий час для опрацювання наданих позивачем розрахунків за п`ятьма кредитними договорами та підготовки правової позиції. Позовні вимоги відповідач визнала частково, а саме лише в частині фактично отриманих сум основного боргу за кредитними договорами, заперечуючи проти стягнення процентів, пені, штрафів та інших нарахувань. В обґрунтування заперечень відповідач зазначила, що нарахування договірних процентів після закінчення строку дії кредитних договорів є незаконним та суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у справі № 444/9519/12. Також відповідач вказувала на неспівмірність заявлених до стягнення штрафних санкцій і неустойки наслідкам порушення зобов`язань, посилаючись на положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, та просила зменшити їх розмір до нуля або мінімальної суми. Крім того, відповідач зазначила, що позивачем не надано належних доказів переходу права вимоги за всіма кредитними договорами, зокрема повних текстів договорів факторингу та належним чином завірених документів щодо відступлення права вимоги. Також, на її думку, позивач не надав окремих деталізованих розрахунків за кожним кредитним договором, що унеможливлює перевірку обґрунтованості заявленої до стягнення суми. Відповідач заперечила проти ухвалення заочного рішення та просила розглядати справу у загальному порядку за наявними у справі матеріалами.

ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 лютого 2026 року справу передано судді Балацькій О.Р.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2026 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, разом з позовом подав клопотання про розгляд справи без його участі, щодо заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явилася. У своєму відзиві визнає позов частково, а саме суму тіла кредиту. Також просила розгляд справи проводити за її відсутності.
Інших заяв та клопотань до суду не надходило.
Відтак суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи.
В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
З`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. 

ІІІ. Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, докази.
Суд встановив, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. 
Між відповідачем ОСОБА_1 та різними фінансовими установами упродовж 2024–2025 років були укладені кредитні договори в електронній формі, за умовами яких відповідач отримала кредитні кошти та зобов`язалася повернути їх у визначені договорами строки, а також сплатити проценти, комісії та інші платежі, передбачені умовами договорів. Надалі права вимоги за вказаними договорами були відступлені позивачу - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на підставі договорів факторингу.
Так, 18 березня 2025 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 8485743, відповідно до умов якого відповідач отримала кредитні кошти та зобов`язалася повернути кредит і сплатити передбачені договором платежі. 28 липня 2025 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 28072025, згідно з яким позивачу було відступлено право грошової вимоги до відповідача. Факт переходу права вимоги підтверджується витягом з реєстру боржників № 2 від 28 липня 2025 року та актом приймання-передачі реєстру боржників. Згідно із зазначеним реєстром заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить 24 830 грн. 00 коп., з яких: 10 000 грн. 00 коп. - основний борг, 30 грн. 00 коп. - комісія за надання кредиту, 9 800 грн. 00 коп. - комісія за обслуговування кредиту, 5 000 грн. 00 коп. - неустойка. Заборгованість за процентами відсутня.
17 березня 2025 року між ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» та відповідачем укладено кредитний договір № 2753964. 25 липня 2025 року між ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» та позивачем укладено договір факторингу № 25072025, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до відповідача. Відповідно до витягу з реєстру боржників заборгованість відповідача за цим договором становить 21 105 грн. 50 коп., з яких: 8 500 грн. 00 коп. - основна сума боргу, 25 грн. 50 коп. - комісія за надання кредиту, 8 330 грн. 00 коп. - комісія за обслуговування кредиту, 4 250 грн. 00 коп. - неустойка. Заборгованість за процентами за користування кредитом відсутня.
Також судом встановлено, що 03 березня 2025 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 8822495 в електронній формі із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Умовами договору передбачено надання кредитних коштів шляхом перерахування на банківську картку відповідача. 28 жовтня 2025 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 28102025, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача. Згідно із витягом з реєстру боржників № 1 від 28 жовтня 2025 року заборгованість відповідача за даним договором становить 10 400 грн. 00 коп., що складається виключно із суми основного боргу. Нарахування процентів, пені та штрафних санкцій за вказаним договором відсутні.
09 березня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено договір кредитної лінії № 8838858. Договір укладено в електронній формі шляхом акцепту оферти із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 27 березня 2025 року між первісним кредитором та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 27/03/25, за умовами якого до позивача перейшли права вимоги до відповідача. Відповідно до витягу з реєстру боржників № 9 від 25 липня 2025 року заборгованість відповідача становить 23 994 грн. 00 коп., з яких: 6 000 грн. 00 коп. - основний борг, 4 959 грн. 00 коп. - проценти за користування кредитом, 12 000 грн. 00 коп. - неустойка, 1 035 грн. 00 коп. - комісія за надання кредиту. Заборгованість за процентами за понадстрокове користування кредитом та пенею відсутня.
Крім того, 17 грудня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у кредит № 73661671, відповідно до умов якого відповідачу були надані кредитні кошти із зобов`язанням їх повернення та сплати процентів і комісій. 27 березня 2025 року між первісним кредитором та позивачем укладено договір факторингу № 27/03/25, а згідно з витягом з реєстру боржників № 14 від 26 серпня 2025 року право вимоги за цим договором перейшло до позивача. Розмір заборгованості відповідача за вказаним кредитним договором становить 19 040 грн. 00 коп., з яких: 6 500 грн. 00 коп. - основний борг, 1 950 грн. 00 коп. - проценти за користування кредитом, 10 515 грн. 00 коп. - пеня, 75 грн. 00 коп. - комісія за надання кредиту.
На підтвердження заявлених вимог позивачем надано копії кредитних договорів, договорів факторингу, витягів із реєстрів боржників, актів приймання-передачі реєстрів боржників, розрахунки заборгованості та інші письмові докази. Вказані документи містять відомості щодо сторін зобов`язань, розміру заборгованості та переходу права вимоги до позивача.
Судом також встановлено, що відповідач після укладення договорів та переходу права вимоги до позивача свої зобов`язання належним чином не виконала, доказів повного погашення заборгованості суду не надала. Разом з тим відповідач у відзиві визнала позовні вимоги частково - у межах фактично отриманих сум кредитних коштів та процентів за користування кредитом, заперечуючи щодо стягнення пені, штрафів та окремих комісій.

ІV. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення.
Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що передбачено пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України.
Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір був укладений у письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно з ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Проаналізувавши вищевказані положення законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як стверджується з матеріалами справи, відповідачем було укладено кредитні договори № 8485743 від 18 березня 2025 року з ТОВ «МІЛОАН», № 2753964 від 17 березня 2025 року з ТОВ «ФК «Незалежні фінанси», № 8822495 від 03 березня 2025 року з ТОВ «Авентус Україна», договір кредитної лінії № 8838858 від 09 березня 2025 року з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», а також договір про надання коштів у кредит № 73661671 від 17 грудня 2024 року з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», за умовами яких відповідач отримала грошові кошти шляхом їх перерахування на її банківський картковий рахунок.
Вказані договори було укладено в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, які були надіслані відповідачу.
Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», вказані договори прирівнюється до укладених в письмовій формі.
Матеріалами справи стверджується, що між сторонами укладені кредитний договір, відповідач ознайомилася і погодилася з умовами договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
При цьому, суд зазначає, що враховуючи умови надання кредитних коштів, саме боржник має доступ до своїх рахунків, і він мав можливість представити суду виписку з своїх рахунків на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, однак доказів на спростування заявлених позовних вимог в частині укладення договору та отримання кредитних коштів, суду не надав.
За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», «так і строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. 530 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України заборонено односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Положеннями статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд бере до уваги, що відповідач у поданому відзиві фактично не заперечувала обставини укладення кредитних договорів та отримання кредитних коштів, визнавши позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу. Таким чином, факт отримання відповідачем кредитних коштів та виникнення у неї обов`язку щодо їх повернення є підтвердженим матеріалами справи та не оспорюється самою відповідачкою. Крім того, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих у межах строку дії кредитних договорів, оскільки такі платежі прямо передбачені умовами укладених сторонами договорів та відповідають положенням ст. 1048, 1054 ЦК України. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредитів та процентами за користування кредитними коштами.
Щодо вимоги позивача про стягнення комісії за надання кредиту в розмірі 30 грн. 00 коп., 22 грн. 50 коп., 75 грн. 00 коп., 1 035 грн. 00 коп., комісії за обслуговування кредиту у розмірі 9 800 грн., 8 330 грн., неустойки (штраф, пеня) у розмірі 5 000 грн. 00 коп., 4 250 грн. 00 коп., 12 000 грн. 00 коп., суд зазначає наступне.
Так, згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері, у зв`язку з чим, у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Правилами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в загальній сумі 48 309 грн. 00 коп. За кредитним договором № 8485743 в розмірі 10 000 грн. 00 коп., за кредитним договором № 2753964 в розмірі 8 500 грн., за кредитним договором № 8822495 в розмірі 10 400 грн., за кредитним договором № 8838858 в розмірі 10 959 грн., за кредитним договором № 73661671 в розмірі 8 450 грн.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним. 
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У зв`язку з висновком суду про часткове задоволення позову, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути 1 617 грн. 92 коп. судового збору (48 309 грн. 00 коп. х 3 328 грн. 00 коп. / 99 369 грн. 50 коп.).
На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 19, 76-81, 141, 223, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ :
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитними договорами № 8485743 від 18 березня 2025 року, № 2753964 від 17 березня 2025 року, № 8822495 від 03 березня 2025 року № 8838858 від 09 березня 2025 року № 73661671 від 17 грудня 2024 року у загальній сумі 48 309 (сорок вісім тисяч триста дев`ять) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1 617 (одна тисяча шістсот сімнадцять) гривень 92 копійки.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 21 травня 2026 року.

Учасники справи:
Позивач – Товариство з обмеженою «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів», місцезнаходження: вул. Симона Петлюри, буд. 30, м. Київ, 01032, ЄДРПОУ 35625014, реквізити № НОМЕР_1 , АТ «ТАСКОМБАНК»
Відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Суддя Ольга БАЛАЦЬКА