Справа № 199/6508/24
(2/199/320/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

14.05.2026 

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Спаї В.В.,
за участю секретаря судового засідання Заплюсвічка К.Я.,

за участі позивача ОСОБА_1 та представника позивача адвоката Кононенко О.Р., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, де третя особа Комунальне підприємство «Жилсервис-5» Дніпровської міської ради, про визнання права користування житлом, 
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулася до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що дідусь її чоловіка - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був наймачем квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті дідуся уповноваженим наймачем квартири став чоловік позивача - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя місце проживання останнього було зареєстровано за цією ж адресою (з 20.02.1997 р.). Інших осіб,місце проживання яких було зареєстровано за зазначеною вище адресою, на день смерті ОСОБА_4 не було. Місце проживання позивача зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проте з 2003 р. позивач з чоловіком та донькою постійно проживали за місцем реєстрації чоловіка у вказаній вище квартирі. Після смерті чоловіка позивач звернулась до відповідача з метою реєстрації її місця проживання у вказаній квартирі, однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності на житло та відсутністю згоди власника.На переконання позивача, вона набула у встановленому порядку право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , однак вказане право не визнається відповідачем.
Позивач та представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов. 
Третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервис-5» Дніпровської міської ради не скористалася правом брати участь у судових засіданнях. 
Суд ухвалює рішення на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України. 
Судом були допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які надали майже аналогічні показання, свідчили суду про те, що є сусідами позивача, яка постійно мешкала разом зі своїм чоловіком за його життя, донькою та мешкає до цього часу за адресою: АДРЕСА_1 . 

Процесуальні дії у справі:
-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2024 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; 
-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.01.2025 р. за клопотанням представника позивача витребувані докази: витребувано від КП «Жилсервіс - 5» Дніпровської міської ради інформацію щодо уповноваженого користувача квартири АДРЕСА_3 та копії документів на підтвердження права проживання у квартирі (договір найму, ордер);
-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2025 р. виправлено описку у судовому рішенні - ухвалі Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.01.2025 р. 
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 
Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, 25 грудня 1999 р. позивач взяла шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Виконкомом Іларіонівської селищної ради, актовий запис № 55 (а.с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_4 у подружжя народилась донька – ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим повторно Синельниківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 02.04.2024 р.  (а.с. 13 звор.). 
Місце проживання позивача було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 з 12.07.2005 року до 11.06.2024 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 14.08.2025 р. №2025/011564811. Однак фактично за вказаною адресою не проживала, що підтверджується довідкою №636/07-18 від 03.06.2024 року, яка видана Виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області (а.с. 17).
Позивач вказує, що вона з 2003 р. проживала за зареєстрованим місцем проживання її чоловіка в квартирі АДРЕСА_4 , проживає у ньому і по теперішній час, та має намір вчинити дії щодо реєстрації місця проживання у вказаному житловому приміщенні.
Відповідно до ордеру на житлове приміщення № 00201 від 05.06.1996 року, виданого виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, уповноваженим наймачем квартири АДРЕСА_4 , був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис №1721 . 
Родинні відносини ОСОБА_4 , чоловіка позивача, та ОСОБА_3 , а саме, що ОСОБА_4 є онуком ОСОБА_3 підтверджується відповідними свідоцтвами про народження  (а.с. 29 звор. та а.с. 30).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, про що виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_4 , актовий запис № 04 (а.с. 30 звор.).
Відповіддю відділу формування та ведення реєстру територіальної громади №14/5-8589 від 25.06.2024 р. підтверджується, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 20.02.1997 по теперішній час. Інші зареєстровані особи за вказаною адресою на день смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) – відсутні.  (а.с. 31 звор.). 
Після смерті чоловіка позивач звернулась до відповідача з метою реєстрації її у вказаній квартирі, однак 14.06.2024 р. їй було відмовлено у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують право власності на житло та відсутністю згоди власника (а.с. 33- 34, 38).
З метою позасудового врегулювання спору, отримавши копію ордеру на житлове приміщення № 00201 від 05.06.1996 року, який було витребувано за ухвалою суду, позивачка 25.07.2025 року повторно звернулась до відповідача з метою реєстрації її у вказаній квартирі, однак їй було знов відмовлено, вказуючи на те, що подані документи є недійсними, а саме ордер, виданий 05.06.1996 р. № 00201, оскільки особи на яких видано ордер вважаються померлими. 
На підтвердження проживання позивача з 2003 р. за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем надані наступні письмові докази: 
-довідку №1090 від 16.07.2024 р. (а.с. 14), яка підтверджує, що з 2016 р. позивач має постійне місце роботи, працює машиністом пакувальної машини у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Дніпровський хлібокомбінат №5». Місце роботи (м. Дніпро, вул. Конотопська, буд. 141) знаходиться у безпосередній близькості від місця проживання. 
-трудову книжку (а.с. 14 звор.), в якій зазначено, що з 2005 р. по 2007 р. позивач працювала в Комунальному закладі дошкільної освіти (ясла-садок) №86 Дніпровської міської ради за адресою: м. Дніпро, вул. Прогресивна 5; 
-амбулаторну карту позивача у Комунальному некомерційному підприємстві "Міська клінічна лікарня № 9" Дніпровської міської ради (м. Дніпро, просп. Мануйлівський, 29). (а.с. 15); 
-довідку №35 від 17.05.2024 р., яка видана Комунальним закладом дошкільної освіти (ясла-садок) №86 ДМР (адреса: вул. Прогресивна, буд. 5, м. Дніпро) (а.с. 16), в якій зазначено, що донька позивача - ОСОБА_8 у період з 01.09.2003 р. у по 30.08.2007 р. відвідувала вказаний заклад; 
-довідку №01-17/167 від 30.05.2024 р., яка видана Дніпровською гімназією №43 ДМР, в якій вказано, що в період з 01.09.2007 по 02.04.2012 донька позивачки - ОСОБА_8 навчалась у Комунальному закладі освіти «Середня загальноосвітня школа №43», що розташований за адресою: вул. Любарського, буд. 84 у м. Дніпрі. (а.с. 16 звор.); 
-акт від 23.07.2024 р. про фактичне місце проживання позивача, який скріплений підписами сусідів: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , які підтвердили, що квартира АДРЕСА_4 є фактичним місцем проживання позивача з 2003 р. (а.с. 17 звор.);
-квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, квитанції про придбання меблів та техніки у вказану квартиру, спільні сімейні фотографі тощо (а.с.18 – 29). 
Житло, яке б належало позивачу на праві власності, відсутнє, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 38 звор.).
Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту права позивача на користування нерухомим майном. 
Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, враховуючи наступне. 
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).
Фізична особа незалежно від наявності зареєстрованого місця проживання (місця реєстрації) має можливість на здійснення своїх прав та інтересів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року в справі № 761/40889/20 (провадження № 61-14588св21).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
За статтею 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем-громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Згідно ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до ст. 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.
Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
До обов`язків по веденню спільного господарства, зокрема, ст.66 ЖК УРСР відносить плату за користування житловим приміщенням та плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія ті інші послуги).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому».
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів визначає Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою КМУ від 07 лютого 2022р. № 265.
П.п. 5 пункту 35 Порядку встановлює перелік документів, що подаються особою для реєстрації місця проживання, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи.
Отже, право на проживання особи у жилому приміщенні автоматично породжує право на реєстрацію.
Стандарт доказування розуміється як сукупність критеріїв, на підставі яких суд ухвалює рішення у справі; ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину – доведеною. Йдеться про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Вимоги щодо доказів визначені у ст.ст. 76 -80 ЦПК України.
За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Надані позивачем докази відповідають вимогам ст.ст. 76 -80 ЦПК України; висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний, у зв`язку з чим суд погоджується зі слушністю доводів позивача та задовольняє поданий позов. 
Керуючись ч. 1 та ч. 3 ст. 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 та ч. 3 ст. 258, ст.ст. 264, 265, 273, п. 1 ч. 1 ст. 274, ст.ст. 279, 280-282 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, де третя особа Комунальне підприємство «Жилсервис-5» Дніпровської міської ради, про визнання права користування житлом – задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_4 .
Дата складення повного судового рішення 14.05.2026 р.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї