ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5380/26 Справа № 182/824/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольского міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2026 року у складі судді Рунчевої О.В. у цивільній справі № 182/824/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — Нікопольський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення батьківства та стягнення аліментів, –

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_2 , визначивши третьою особою Нікопольський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на предмет визнання ОСОБА_2 батьком її сина — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесення відповідних змін в актовий запис про народження дитини у графі “батько” - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, залишивши прізвище дитини « ОСОБА_4 », та стягнення зі ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісяця, починаючи з моменту подачі позову і до повноліття сина (а.с.1,2).
У листопаді 2025 року позивач уточнила позовні вимоги та просила також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини за 10 років, які передували даті звернення з цим позовом (а.с.61-63), обґрунтовуючи усі вимоги тим, що з 2014 року вона вступила у фактичні шлюбні відносини зі ОСОБА_2 . Вони зустрічались, відповідач пропонував позивачці одружитись. У вересні 2014 року вона завагітніла, про що повідомила відповідача. Дізнавшись про вагітність, ОСОБА_2 заявив, що одружений та припинив будь-яке спілкування з нею. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 народила сина — ОСОБА_3 , запис про батька був вчинений з її слів на підставі ст. 135 СК України. Тривалий час позивач виховувала дитину одна. 
ОСОБА_2 уникав свого обов`язку утримувати дитину, займатись її розвитком, як і відмовляється в добровільному порядку подати заяву до органів ДРАЦС для реєстрації батьківства, і не надає матеріальної допомоги на утримання сина станом на сьогодні. Позивач зазначає, що наразі не працевлаштована, доходів не має, батько дитини повинен надавати дитині матеріальну допомогу, що і стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Рішенням Нікопольского міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Нікопольський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення батьківства та стягнення аліментів - задоволено частково.
Визнано  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у місті Нікополі Дніпропетровської області.
Зобов`язано Нікопольський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести відповідні зміни до актового запису № 651 від 04 серпня 2015 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у місті Нікополь Дніпропетровської області, зазначивши батьком дитини  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та видати нове свідоцтво про народження, залишивши прізвище дитини « ОСОБА_4 ».
Старе свідоцтво про народження анулювати.
Стягнуто зі  ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину певного віку щомісяця, починаючи з 11 лютого 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць щодо стягнення аліментів.
Стягнуто зі  ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 331,20 грн.
Стягнуто зі  ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 331,20 грн.
Стягнуто зі  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 витрати за проведення молекулярно-генетичної експертизи у розмірі 14 149,50 грн.
В іншому відмовлено (а.с.78-81).
Рішення суду мотивовано доведеністю позивачем позовних вимог щодо батьківства відповідача відносно її неповнолітньої дитини, що встановлено висновком молекулярно-генетичного дослідження № 242-МГ від 05 червня 2025 року, складеного експертом Відділу судово-медичної лабораторії ДСУ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи». Також суд першої інстанції вважав доведеним наявність у відповідача обов`язку по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини, передбаченого ст. 180-182 СК України, та відсутність підстав для утримання з відповідача на користь позивача аліментів за минулий час за недоведеністю таких вимог. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення аліментів за минулий час,  ОСОБА_1  у березні 2026 року звернулася з апеляційною скаргою, надісланою нею засобами поштового зв`язку, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невірне з`ясування фактичних обставин справи в оскаржуваній частині судового рішення, просила рішення суду скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час задовольнити. Зазначила, що судом першої інстанції не надано належну оцінку доказам її звернення до відповідача ще до подання цього позову до суду з проханням надавати матеріальну допомогу дитині, оскільки позивач перебувала у дуже важкому матеріальному стані та не могла належним чином задовольнити потреби дитини. Наголошує на тому, що відповідачеві було достеменно відомо про наявність у нього сина, однак він був агресивно до неї налаштований та нічим не допоміг матеріально своїй дитині. Зазначає, що суд першої інстанції не надав уваги письмовим доказам, які підтверджують відсутність доходів у скаржника за минулий час та безпідставно відмовив у задоволенні такої вимоги (а.с.89-91).
У квітні 2026 року відповідач ОСОБА_2 , скористувавшись своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, подав засобами поштового зв`язку відзив на апеляційну скаргу, в якому наголосив, що за весь минулий час позивач не ставила питання про визнання ним батьківства щодо її неповнолітнього сина, оскільки, будучи одинокою мамою, вона отримувала соціальні виплати і це її повністю влаштовувало. Весь цей час вона не працювала та на сайті Судова влада міститься інформація щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності по справам про адміністративне правопорушення про невиконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини, вчинення домашнього насильства відносно неповнолітнього сина та станом на сьогодні вже розглядається цивільна справа за позовом виконкому Нікопольської міської ради до неї про позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів відносно сина. Відповідач вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив позивачеві у задоволенні вимог про стягнення аліментів за минулий час, оскільки скаржник не вчиняла жодної дії та заходів щодо одержання від відповідача аліментів на утримання сина, звернувшись до суду з даним позовом лише 2025 році з встановленням батьківства. У минулі роки відповідач не був батьком юридично, а позивач не наполягала на встановленні такого батьківства, тому відповідач вважає, що у нього був відсутній обов`язок утримувати дитину за попередні роки (а.с.112,113).
Представник третьої особи своїм правом, передбаченим ст. 2360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Враховуючи, що скаржник ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні аліментів з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина за минулий час, колегія суддів в іншій частині задоволених вимог позивача рішення суду першої інстанції не переглядає.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, з наступних підстав.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача щодо стягненні аліментів з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина за минулий час, суд першої інстанції вважав недоведеними належними доказами позивачем таких вимог та наявності підстав для застосування ч.2 ст. 191 СК України.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_3  народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Нікополі Дніпропетровської області, його батьками вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.3).
Запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України №00048961079 від 24 січня 2025 року (а.с.4).
Згідно висновку молекулярно-генетичного дослідження № 242-МГ від 05 червня 2025 року, складеного експертом Відділу судово-медичної лабораторії ДСУ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» О.Х. Івашиною, встановлено, що громадянин ОСОБА_2 може бути біологічним батьком  ОСОБА_3 . Вірогідність даного факту, і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами даного звіту складає не менше 99,9998% (а.с.44-46). 
Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 одружений, на його утриманні перебуває дружина, яка має ІІІ групу інвалідності. Крім того, відповідач має певні проблеми зі здоров`ям, про що надав відповідні медичні довідки (а.с.54,55,56,57).
Разом з тим, відповідачем не надано довідок про його матеріальний стан, або інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про неможливість сплачувати аліменти у визначеному позивачкою розмірі, починаючи з дня подання позову. 
Суд першої інстанції встановив наявність обов`язку щодо матеріального забезпечення дитини з боку обох батьків, з урахуванням того, що відповідач не має інших аліментних зобов`язань, однак, на підставі ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а тому в частині стягнення аліментів за 10 років суд позивачці відмовив.
З`ясовуючи характер спірних правовідносин, зокрема, в оскаржуваній частині, суд першої інстанції зазначив, що свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідач застосував положення ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу, тобто, стягнення аліментів з дня подання позову та вважав відсутніми відповідні докази щодо вжиття заходів позивачем в отриманні від відповідача таких аліментів за минулий час, як і його ухилення від сплати таких коштів.
З вищенаведеним повністю погоджується і колегія суддів та зазначає, що суд першої інстанції вірно з`ясував характер спірних правовідносин оскаржуваній частині та визначив норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються.
Колегія суддів наголошує, що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Тлумачення як статті 7 СК України загалом, так і частини дев`ятої статті 7 СК, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
З урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять безумовний приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. 
Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частина третя статті 182 СК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 та від 16 червня 2021 року у справі № 643/11949/19, та зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
Водночас, частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. 
Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не враховано факту її звернення до відповідача ще задовго до подання цього позову з питанням про надання матеріальної допомоги на утримання сина, колегія суддів відкидає, оскільки таких доказів скаржник не надавала як суду першої інстанції, так і при розгляді її апеляційної скарги. Надані до скарги письмові документи щодо відсутності у неї доходів за минулий час не підтверджує факт її заходів, які б нею вживались за для налагодження з відповідачем стосунків з питань утримання дитини, враховуючи, що батьком її дитини відповідач визнаний цим рішенням, ухваленим у даній справі, з якого і виникає у відповідача обов`язок батьківства та утримання дитини позивача.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції у повній мірі дослідив фактичні обставини справи в оскаржуваній позивачем частині позовних вимог та дійшов цілком правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача за минулі 10 років, що скаржником не спростовано.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Інші доводи скаржника не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив як основне рішення, так і додаткове, які відповідають вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду зі встановленими фактичними обставинами справи, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Разом з тим, належить наголосити, що належить врахувати усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Скаржник не скористався наданими йому правами, не обґрунтував достатньо переконливо свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому колегія суддів доходить висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його в цій частині слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Нікопольского міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2026 року у оскаржуваній частині — залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “23” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “01” липня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров